Постанова
Іменем України
29 липня 2020 року
м. Київ
справа №523/12010/16-ц
провадження №61-7298св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Штогріна Олександра Іванівна, 
третя особа - ОСОБА_4 , 
третя особа (за зустрічним позовом) - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року у складі судді Виноградової Н. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2019 року у складі колегії суддів  Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду до ОСОБА_2 ,               ОСОБА_3 , треті особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Штогріна О. І., ОСОБА_4 , з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним; визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що з 23 квітня 2003 року ОСОБА_1 та               ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Малинівського районного суду м. Одеси від 16 березня 2016 року. Під час перебування у шлюбі придбана квартира АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю і щодо поділу якої сторони не досягли згоди. 
Після звернення до суду з даним позовом про поділ спільного майна подружжя, 15 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір дарування спірної квартири.
Вказаний договір укладено без згоди позивача, як співвласника майна, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. 
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до                   ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю з моменту придбання - 27 вересня 2013 року і до укладення договору дарування від 15 вересня 2016 року; зобов`язати ОСОБА_1 припинити дії, які порушують право приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірну квартиру та припинити дії, які порушують право на проживання у квартирі малолітнього ОСОБА_5 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зустрічний позов мотивовано тим, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 придбала ІНФОРМАЦІЯ_2 для своєї доньки - ОСОБА_3 , за кошти, які належали їй особисто. Будь-якої участі у придбанні вказаної квартири  ОСОБА_1 не приймав, що зокрема підтверджується текстом договору купівлі-продажу квартири, в якому відсутня вказівка на ОСОБА_1 , в тому числі і у якості особи, яка в порядку частини третьої статті 65 СК України, надає згоду на придбання вказаного майна у власність ОСОБА_2 . 
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 не мав самостійного доходу, не вів спільного господарства з ОСОБА_2 , та не мав будь-якої поважної причини для відсутності самостійного доходу з 2003 року по 2016 рік.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано договір дарування від 15 вересня 2016 року, укладений між                ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., недійсним.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
26 серпня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом                ОСОБА_1 та ухвалою суду від 26 серпня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
09 вересня 2016 року ОСОБА_2 ознайомилася з матеріалами справи, що підтверджується розпискою, що вказує на обізнаність про обмеження розпорядженням квартирою, а отже договір дарування не міг відбутися, у зв`язку з наявними обмеженнями. Відтак, вказаний договір не може вважатися законним.
Оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом про зобов`язання               ОСОБА_1 припинити дії, які порушують право приватної власності є похідними від позовної вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 , тому також не підлягають задоволенню.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено.
Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що договір дарування від 15 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та                  ОСОБА_3 , не міг відбутися у зв`язку із наявними обмеженнями, а саме, наявністю арешту, накладеного ухвалою Суворовського районного суду                  м. Одеси від 26 серпня 2016 року. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в період шлюбу сторони придбали за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2013 року                  квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.
Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
ОСОБА_2 , без належних повноважень уклала договір дарування за відсутності згоди на це іншого співвласника, чим порушила вимоги статті 369 ЦК України.
Оскільки договір дарування від 16 вересня 2016 року, укладений між 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без згоди іншого співвласника - ОСОБА_1 , він не може вважатися дійсним з огляду на положення статей 203, 209, 369                       ЦК України.     
При цьому, ОСОБА_2 не довела належними і допустимими доказами факту придбання спірної квартири саме за її особисті кошти, або за кошти її матері ОСОБА_6 . Наявність договору не може бути доказом використання для купвілі-продажу квартири грошових коштів, належних матері ОСОБА_2 , оскільки докази ввезення ОСОБА_6 на територію України значної суми грошей відсутні.
Апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції, що оспорюваний договір дарування не міг відбутися у зв`язку із наявними обмеженнями, а саме, накладеним ухвалою Суворовського районного суду              м. Одеси від 26 серпня 2016 року арештом на квартиру АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 . Однак, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка не є предметом даного спору, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області                від 14 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, і якою скасовано ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року з підстав того, що суд першої інстанції не з`ясував, які саме правовідносини виникли між стронами, який є предмет спору, не перевірив, на яке саме майно накладено арешт, та кому належить це майно.
Установивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи,  суд апеляційної інстанції змінив рішення місцевого суду, шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на те, що договір дарування від 15 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не міг відбутися у зв`язку із наявними обмеженнями, а саме, наявністю арешту, накладеного ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2016 року. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення вимог первісного позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просять скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .    
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій порушено принцип неупередженості, зокрема суд першої інстанції з власної ініціативи звільнив позивача за первісним позовом від сплати судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру, а суд апеляційної інстанції не врахував доводи ОСОБА_3 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу, а також безпідставно залучив до матеріалів справи письмовий доказ - інформаційну довідку.
Суди попередніх  інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, зокрема щодо неможливості визнання недійсним договору про відчуження спільного майна подружжя лише на підставі відсутності згоди одного з подружжя, практика у яких є усталеною та незмінною з 2007 року (пункт 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11, постанова Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі               № 6-7цс15, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі            № 477/221/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 724/1971/15-ц).
Сама по собі відсутність згоди одного з подружжя на відчуження майна другим з подружжя не може бути підставною для визнання недійним правочину.
Судами порушено норми процесуального права щодо оцінки доказів у їх сукупності та не враховано, що саме сукупністю доказів підтверджується факт, що кошти на придбання спірної квартири (27 вересня 2013 року) були надані ОСОБА_7 , яка 04 липня 2013 року продала належну їй нерухомість в Республіці Білорусь з метою забезпечення онуки житлом (тобто, не в інтересах сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ), і цими ж доказами спростовуються твердження ОСОБА_1 , що квартира була спільною сумісною власністю подружжя.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Спірна квартира хоча і була придбана за договором купівлі-продажу                         27 вересня 2013 року до розірвання шлюбу між ОСОБА_1 , однак не за спільні кошти подружжя та не в інтересах сім`ї.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судові рішення попередніх інстанцій оскаржується виключно в частині задоволення позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає оскаржувані рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну квартиру) не спростована.
Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_8 у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач є співвласником квартири (1/2 частки), оскільки вона перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.
Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_2 , на які вона посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти             ОСОБА_2 , в тому числі, що квартиру було придбано за її особисті кошти, отримані від її матері, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власність                    ОСОБА_2 . 
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 15 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
За змістом частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                      № 14-325цс18).
При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. 
Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). 
В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору                              купівлі-продажу). 
Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. 
Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. 
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц (провадження 61-43510сво18).
У справі, що переглядається, подружжя були співвласниками спірної квартири, яка була придбана під час шлюбу, позивач ОСОБА_1 має майнові права на квартиру в цілому.
Правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суди правильно визнали недійсними договір дарування в цілому.
З урахуванням наведеного, оспорюваний договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру, що є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_1 , своїй дочці - ОСОБА_3 , є недійсними в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, який є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів щодо наявності правових підстав для задоволення первісного позову та за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, зокрема у тому контексті, який, на думку заявників свідчить про належність спірної квартири до особистої приватної власності ОСОБА_2 , зокрема, як такої, що придбана за її особисті кошти та не в інтересах сім`ї. 
У справі, яка переглядається, суди дали оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом), які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська