КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                      
Справа № 752/7044/20                                                                      Головуючий у 1-й інст. - Хоменко В.С.
Апеляційне провадження 22-ц/824/8855/2020                                                        Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді       Рубан С.М.
суддів                             Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є.  
при секретарі                 Діденко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року, постановлену у складі судді Хоменко В.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію  прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, -  
 
В С Т А Н О В И В :
 
В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про захист прав власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію  прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності.
Одночасно з позовною заявою, представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:
- накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилається на те, що з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 дізнався, що право власності на кв . АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки, договору про внесення змін №1 до договору іпотеки, договору про відступлення прав № 4744 від 23.12.2019 року, договору про відступлення прав за іпотечним договором № 376 від 11.02.2020 року, листа-вимоги № 26/12 від 26.12.2019 року (запис про право власності № 35518685 від 17.02.2020 року, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2020 року за індексним номером 51169576) державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О. Таким чином, внаслідок реєстрації такого рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 став власником вищевказаної квартири, а отже за вказаним фактом набув усіх правомочностей власника, якими є право володіння, користування та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . У випадку невжиття заходів забезпечення позову існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року заяву представника ОСОБА_2  про забезпечення позову - задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову у справі, а саме:
- накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 ;
- заборонено ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з ухвалою суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Посилається на те, що суд не врахував, що відповідач ОСОБА_1 з 17.02.2020 року є одноособовим власником спірної квартири, а заходи забезпечення позову, які обрав позивач є неспівмірними із предметом позову, який заявлений у тому числі і до нотаріуса. Суд не звернув увагу на відсутність у справі належних доказів, які б свідчили про намір продажу чи у будь - який інший спосіб здійснити відчуження квартири відповідачем. Забезпечення позову шляхом заборони власнику відповідачу ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в його квартиру та здійснювати дії спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь - яких інших осіб у квартирі, що належить йому на праві особистої приватної власності прийнято судом всупереч нормам матеріального права, оскільки забороняють власнику входити до його ж квартири та розпоряджатися нею.
Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що суд врахував, що заява подана з додержанням вимог ст.151 ЦПК України, а заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна та заборони вчинення певних дій з нерухомим майном є видами забезпечення позову, передбаченими ст.150 ЦПК України і відповідають предмету позову. Суд вірно встановив, що існує реальна загроза невиконання судового рішення, заявлені заходи забезпечення позову є спів мірними заявленим позовним вимогам, предметом спору є дії та рішення державного реєстратора щодо майна, тому невжиття заходів забезпечення позову  порушить право позивача на судовий захист. Зазначає, що спір між сторонами в досудовому порядку не вирішено та є вірогідність того, що спірне майно буде відчужено на користь третіх осіб, і як наслідок можливе задоволення позову у даній справі ніяк не вплине на відновлення порушеного права власності позивача на спірне нерухоме майно.   
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники процесу не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майнота (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржникому судовому порядку;
7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
          Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об'єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
   Згідно положень Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на квартиру та їх обтяження підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
    Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Проте у випадку, якщо до скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна буде проведена державна реєстрація прав на цей об`єкт за іншою особою, внесення запису про скасування державної реєстрації прав буде неможливим до моменту скасування цієї державної реєстрації прав у встановленому Законом № 1952-IV порядку.
    Враховуючи наведені позивачем обставини вибуття квартири з його власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав вважати, що особи, які заволоділи квартирою ОСОБА_2 , можуть відчужити права на неї третім особам, враховуючи особливості функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ускладнить внесення до реєстру записів про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яке оскаржив позивач, та зумовить необхідність звернення ОСОБА_2 до суду з новими позовами.
    Таким чином, дослідивши зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову, суд першої інстанціїдійшов правильного висновку про об`єктивну можливість  ОСОБА_1  відчужити квартиру, законність переходу права власності на яку є предметом судового розгляду в даній справі.
    Враховуючи викладені обставини, суддійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав  ОСОБА_2 , за захистом яких він звернувся до суду.
    
    Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.
    Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами ОСОБА_2 і вжиття цього заходу буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушує будь-яких прав третіх осіб.
    Проте, враховуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді заборони  ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі обмежують права ОСОБА_1 як власника на володіння та користування своїм майном.
    Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
    Враховуючи, що вищевказаний захід забезпечення позову обмежує права  ОСОБА_1  як власника на безперешкодне володіння та користування квартирою, беручи до уваги достатність арешту, накладеного на квартиру, як заходу забезпечення позову, покликаного запобігти утрудненню чи унеможливленню виконання рішення суду в разі задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про неспівмірність такого заходу, як заборона        ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру, а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі, вимогам ОСОБА_2 та відповідно, відсутність підстав у вжитті такого заходу забезпечення позову.
    Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
           Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
    Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду підлягає скасуванню в частині заборони ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , відмовивши представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у задоволенні заяви в цій частині. В частині накладення арешту ухвала суду підлягає залишенню без змін, як така, що постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020року в частині заборони ОСОБА_1 здійснювати дії щодо примусового входження в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також здійснювати дії, спрямовані на проведення державної реєстрації місця проживання/перебування будь-яких осіб в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати та в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в цій частині відмовити.
        В іншій частині ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 30 червня 2020 року.
 
            Головуючий                                     Рубан С.М.
    Судді                                               Заришняк Г.М.
                  Мараєва Н.Є.