КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
              
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
31 серпня 2020 року                                                                                    м. Київ
                                                                                                        
  Справа №755/5051/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/4439/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Лугового Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури №4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Астахової О.О. 05 грудня 2019 року в місті Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №4, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,
 
В С Т А Н О В И В
 
У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України, на його користь суми в розмірі 3318522,00 грн, в порядку відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в особі прокуратури Дніпровського району м. Києва. А саме 19 жовтня 2012 року була порушена кримінальної справи №54-3708 (кримінального провадження від 21 листопада 2012 року ЄРДР №1201200004000005) за ознаками злочину передбаченого ч.ч.1, 2 ст. 172 КК України, але 19 вересня 2016 року у справі №755/11467/13-к Дніпровський районний суд м. Києва виніс виправдувальний вирок, який набрав законної сили. Вироком суду встановлена протиправність дій відповідача по відношенню до нього та сам факт фальсифікації кримінального переслідування, що проводилося відповідачем впродовж тривалого часу 2012-2016 роках.
Отже, впродовж того, як тривало досудове розслідування та судове слідство кримінальної справи №54-3708 (кримінального провадження від 21 листопада 2012 року ЄРДР №1201200004000005) за ознаками злочину передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України позивачу було завдано збитків, а також заподіяно моральну шкоду, так як він знаходився в дуже тяжкому морально-психологічному та подавленому стані, значно погіршився стан його здоров`я, він не мав достатнього часу займатися бізнесом, внаслідок чого той значно втратив прибутковість та став збитковим. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Київської місцевої прокуратури №4, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь ОСОБА_1 - 210000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. При визначенні розміру моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань ОСОБА_1 яких він зазнав в результаті порушення кримінальної справи №54-3708 за ч. ч. 1, 2 ст. 172 КК України, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
 
Не погодилась із рішенням суду Київська місцева прокуратура №4, заступником керівника Київської місцевої прокуратури №4 подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків обставинам справи. Вказують на те, що судом не враховано той факт, що позивачем не визначено, у чому саме полягає завдання йому, як фізичній особі, моральної шкоди, також, відсутні підтверджуючі докази та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди зокрема, а також те, що позивач не притягувався до кримінальної відповідальності. Також не враховані доводи відповідача про відсутність обґрунтованих доказів, що підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди. Зазначають, що поведінку позивача може бути розцінено судом як зловживання своїм правом, так як ним ініційовані кілька судових процесів фактично з одних і тих самих підстав з метою отримання доходу за рахунок Державного бюджету України.
З огляду на зазначене вище, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким  у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
 
В судому засіданні прокурор Колодчина Р.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог.
Позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.
Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому  керуючись ст. ст. 371, 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що 19 жовтня 2012 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві було порушено кримінальну справу № 54-3708, за ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України, грубе порушення законодавства про працю (т.1 а.с.14). В ході розгляду даної справи ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1,2 ст. 172 КК України. Пред`явлено обвинувачення та справу з обвинувальним актом передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва (т.1 а.с.167).
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та Постановою Верховного Суду від 07 червня 2018 року, виправдано ОСОБА_1 за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України.(т.1. а.с.21- 29, т.2 а.с.103-105).
При розгляді справи № 755/11467/13-к по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України Дніпровським районним судом м. Києва було встановлено, що жоден із запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не може бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Обвинувачення, висунуте ОСОБА_1 ґрунтується на припущеннях і суб'єктивній позиції сторони обвинувачення.
З матеріалів справи також вбачається, що 19 грудня 2012 була порушена кримінальна справа № 04- 33441 за ч. 1 ст. 199 КК України, яка в подальшому була закрита Постановою  Дніпровським РУ ГУ МВС України від 10 квітня 2014 року  у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.15-20).
Позивач звертаючись з даним позовом до суду просить стягнути із відповідача: збитки завдані тим, що було зірвано міжнародні виставкові заходи-фестивалів вина «Україна виноробна «Скала-2012», «Україна виноробна «Скала-2013» у сумі - 1382000,00 грн; шкоду завдана позивачу у внаслідок неотриманого ним доходу від реалізації алкогольних напоїв, внаслідок зриву проведення Прокуратурою у 2012-2015 роках національної спеціалізованої постійнодіючої виставки ярмарку алкогольних напоїв «Україна виноробна «Скала-2012-2015» склала 615000,00 грн; упущену вигоду, яку позивач зазнав через втрату покупців та виручки - 300450,00 грн; упущену вигоду за період фактичного припинення діяльності ПП «ВДК «Дім вина «Скала», внаслідок позбавлення ПП ВДК «Дім вина «Скала» ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями з вини прокуратури - 496000,00 грн; збитки завдані вилученням алкогольних напоїв - 1072,40 грн; шкоду у вигляді неотримання авторської винагороди - 510000,00 грн та 14000,00 грн сума сплачена позивачем у зв`язку із наданням юридичної допомоги та моральну шкоду в розмірі 1382000,00 грн.
 
Судом першої інстанції задоволені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, і в цій частині рішення суду оскаржує заступник прокурора. В іншій частині заявлені позовні вимоги залишені без задоволення, і в цій частині рішення суду не оскаржується.
В силу положень ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з п.2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешті на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з п. 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
За ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.
 
Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті й цього Закону випадках.
Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахування обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач перебував під слідством в період часу з 19 жовтня 2012 року по 19 вересня 2016 року, був виправданий вироком суду, який набрав законної сили. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебував під судом і слідством більше 50 місяців. Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, а тому відсутні підстави для здійснення відшкодування слід визнати безпідставними.
Чинним законодавством передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Таким чином, судом першої інстанції  вірно застосовано розрахункову величину мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» у розмірі 4173 грн до правовідносин, що виникли між сторонами у справі. Враховуючи період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить більше 50 місяців, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 208650,00 грн. А отже визначений судом розмір відшкодування у 210000,00 грн відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано той факт, що позивачем не визначено, у чому саме полягає завдання йому, як фізичній особі, моральної шкоди, також, відсутні підтверджуючі докази та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди відхиляються апеляційним судом. Так, судом першої інстанції зазначено, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, при порушенні кримінальної справи № 54-3708 за ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України, ОСОБА_1 переніс емоційне напруження, що тягне за собою в своїй сукупності психологічний дискомфорт і моральні переживання, які погіршили гармонійні адаптовані умови його життєдіяльності і появу негативних психоемоційних почуттів, призвели до порушення душевної рівноваги, що вимагає від нього додаткових витрат часу, залучення душевних та матеріальних зусиль. З вказаним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.
Твердження прокурора про наявність зловживання правом з боку позивача також не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду в якості підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Так матеріали справи місять копії судових рішень ухвалених за позовами ОСОБА_2 , і судом першої інстанції вони враховані, що вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. Зокрема, вирішуючи питання відшкодування завданої ОСОБА_1 Київською місцевою прокуратурою №4 моральної шкоди за порушення 19 жовтня 2012 року кримінальної справи № 04-33441 за ст. 199 КК України,  місцевий суд вказав що вказане питання  було предметом розгляду справи №755/9398/16-ц та судовим рішенням стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 - 200000,00 грн моральної шкоди. Саме виходячи з всіх встановлених обставин справи суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачеві за рахунок держави шкоди унаслідок порушення кримінальної справи № 54-3708 за ч.ч. 1, 2 ст. 172 КК України.
Чинним законодавством надано право на відшкодування шкоди саме за рахунок держави, тобто суб`єктом відповідальності за вказаними правопорушеннями є держава, проте державу у цивільних правовідносинах має представляти компетентний орган. В даному випадку прокуратура виступає саме таким органом, який представляє інтереси держави в цивільному процесі. Також слід зазначити, що прокурор діє не від імені органу прокуратури, як юридичної особи, а виключно від імені держави. З цих підстав апеляційним судом, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про закриття апеляційного провадження, так апеляційна скарга подана Київською місцевою прокуратурою № 4, яка не є юридичною особою. Вказаний висновок апеляційного суду зроблений з урахування правової позиції викладеної Верховним Судом у Постанові від 17 березня 2020 року у справі № 704/1233/17.  При цьому судом першої інстанції вирішено питання про стягнення суми відшкодування саме з державного бюджету. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення суб`єктного складу учасників справи слід визнати необґрунтованими.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375,  381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури №4 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 04 вересня 2020 року.