Постанова                              
Іменем України               
                  
29 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 639/1758/15-ц
провадження № 61-2548св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
 
за касаційною скаргою адвоката Катріч Марії Миколаївни як представника ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних та зустрічних позовних вимог
 
У лютому 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором                      від 29 квітня 2008 року № DN81AR15790125 у розмірі 358 955,73 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що 29 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір                          № DN 81AR15790125 (далі - кредитний договір, договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 72 223,70 грн з терміном повернення                        до 26 квітня 2013 року. 
 
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав,          у зв`язку із чим станом на 26 грудня 2014 року має заборгованість у розмірі                   358 955,73 грн, у тому числі: 68 733,07 грн - заборгованість за кредитом;                          24 904,67 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом;                              247 986,76 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина); 17 081,23 грн - штраф (процентна складова).
 
Враховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Жовтневий районний суд м. Харкова заочним рішенням від 14 квітня 2015 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року № DN81AR15790125 у розмірі 179 702,04 грн, у тому числі: 68 733,07 грн - заборгованість за кредитом; 24 904,67 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 68 733,07 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 250 грн - штраф (фіксована частина); 17 081,23 грн - штраф (процентна складова). Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню, із зменшенням розміру пені до розміру суми боргу за кредитом. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Харківський апеляційний суд постановою від 26 грудня 2019 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року змінив. Зменшив розмір стягненої заборгованості за кредитним договором до                        141 730,43 грн. У решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що при визначенні розміру заборгованості суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, в результаті чого розмір стягненої заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню до 141 730,43 грн, решту позовних вимог позивач не довів. Банк не направляв боржнику повідомлення про дефолт, тому строк повернення кредиту в повному обсязі не змінювався.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та пояснення на неї, їх узагальнені аргументи 
 
У касаційній скарзі, поданій 03 лютого 2020 року до Верховного Суду,                       адвокат Катріч М. М. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з цим позовом після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні.
Умовами кредитно-заставного договору передбачено, що позичальник повинен сплачувати щомісячний платіж у розмірі 2 102,87 грн для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним до 28 числа кожного місяця.
Пунктами  12.2.5, 12.2.6 визначено, що строком повернення кредиту в повному обсязі є 30-й день з моменту виникнення події дефолту та відсутності погашення заборгованості, після спливу строку на усунення події дефолту.  
Враховуючи, що з 28 грудня 2008 року (дата останнього платежу, повернення заборгованості) банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності як щодо основного зобов`язання, так і щодо застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум.  
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов`язання, а тому банк мав право з грудня 2008 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, чого не зробив.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача визначені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
24 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшли пояснення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на касаційну скаргу, мотивовані  тим, що доводи касаційної скарги щодо пропущення банком позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача є підставою для відмови в позові, не відповідають дійсним обставинам справи.
Матеріали справи не містять доказів про те, що банк у передбаченому пунктами 12.2.5, 12.2.6 кредитного договору порядку направляв боржнику повідомлення про дефолт, тому строк повернення кредиту в повному обсязі не змінювався, а згідно з пунктом 14.11 кредитного договору строк позовної давності встановлений тривалістю 5 років.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду     м. Харкова.
18 березня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
29 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір  № DN81AR15790125, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 72 223,70 грн, який зобов`язався повернути в строк до 26 квітня 2013 року та сплатити відсотки за користування ним, здійснити  інші платежі в порядку, встановленому умовами кредитного договору.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 26 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі                                 358 955,73 грн, у тому числі: 68 733,07 грн - заборгованість за кредитом;                        24 904,67 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом;                                     24 7986,76 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250 грн - штраф (фіксована частина); 17 081,23 грн - штраф (процентна складова).

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених            у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                    в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга   підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін                               і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
 
Згідно з пунктом 12.1 кредитно-заставного договору  для цілей цього договору подією дефолту вважається, зокрема, затримання сплати позичальником частини наданого кредиту.
 
Пунктами  12.2.5, 12.2.6 визначено, що строк повернення кредиту в повному обсязі є 30-й день з моменту виникнення події дефолту та відсутності  погашення
заборгованості, після спливу строку на усунення події дефолту.  
Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у пункті 17.13 договору, протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі (пункт 12.2.2 кредитного договору).
Суди встановили, що останній платіж на виконання умов кредитно-заставного договору ОСОБА_1 здійснив 28 грудня 2008 року.
Виходячи з наведеного, подія дефолту настала, в результаті чого строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі також був змінений.
 
До схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 357/19764/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі                           № 753/3519/17.
 
Апеляційний суд на наведене належної уваги не звернув та помилково вважав відсутньою подію дефолту, не врахувавши виникнення у відповідача обов`язку достроково повернути кредит у повному обсязі. 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18,  від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.
 
Однак, визначаючи суму коштів, яка підлягає стягненню, апеляційний суд не взяв до уваги факт зміни строку виконання основного зобов`язання, в результаті чого неправильно визначився з розміром заборгованості відповідача перед банком з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності та грошових коштів, отриманих від реалізації предмета застави. Також апеляційний суд не перевірив, на погашення чого саме банк зарахував грошові кошти, отримані від реалізації автомобіля, та не встановив, чи мав він на це право                   з огляду на зміну строку виконання зобов`язання.
 
Зокрема, апеляційний суд залишив поза увагою, що кошти від продажу автомобіля банк зарахував на погашення штрафних санкцій, які він нараховував неправомірно одночасно у формі штрафу та пені, тобто застосовував подвійну відповідальність за одне порушення.
З огляду на викладене Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги                  в частині неправильного визначення розміру заборгованості за договором позики та настання події дефолту. 
Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза  визначеними  статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
З метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України),              а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
                                                           ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Катріч Марії Миколаївни як представника ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
 
                                                                                                            В. М. Коротун