П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/703/20 
  Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шевчук О.П.  
  Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
08 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Драчук Т. О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року  (прийняте у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Держави України  в особі Державної Казначейської служби України (далі - відповідач 1, 2) про стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
позивач 05.02.2020 звернувся із позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду  в якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 799821 грн 69 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. 
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.04.2020 в задоволенні  позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов  задовольнити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційних Законів щодо зменшення посадових окладів суддів, йому було заподіяної матеріальної шкоди у виді недоотриманої заробітної плати судді апеляційного суду та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання. Також вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що полягає у незастосуванні положень Конституції України та Цивільного кодексу України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що нормативні акти, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Також вказує на те, що Держава Україна в особі Міністерства юстиції не вступила в жодні правовідносини, які б зумовили для позивача настання шкоди. 
25.06.2020 позивачем подано клопотання про призначення справи до розгляду у судовому засіданні, витребування з Конституційного Суду України додаткових матеріалів та про урахування судової практики, наведеної у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій від 29.05.2019 та від 14.01.2020 в подібній справі №761/9352/19.
Перевіривши доводи вказаного клопотання колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частинами 1 та 2 ст. 257 КАС України вказано, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Статтею 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до цієї норми суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
У даній справі характер спірних правовідносин не вимагає проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до частин 1 - 3 статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Пунктом 10 ч. 6 ст. 12 КАС України встановлено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Отже, справа віднесена до категорії справ незначної складності відповідно до ст. 263 КАС України.
Отже, враховуючи, що дана справа є справою незначної складності для якої пріоритетним є швидке вирішення, а також характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Оскільки рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справу належить розглядати у порядку письмового провадження. 
При цьому, згідно ч. 2 ст. 311 КАС України, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
За таких обставин, клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні задоволенню не підлягає.
Крім того, твердження позивача про те, що даний спір стосується проходження позивачем публічної служби, до якого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового забезпечення є необґрунтованими, оскільки предметом даного спору є стягнення коштів.  
Щодо витребування з Конституційного Суду України додаткових матеріалів колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.2 ст.79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Відповідно до ч.1 ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Частиною 2 ст. 80 КАС України вказано, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що позивач у заявленому клопотанні не вказав обставини, які можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які вони можуть спростувати; заходи, яких він вжив для отримання цих доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цих доказів.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про витребування доказів.
Також апеляційний суд відхиляє  клопотання  позивача про урахування судової практики, наведеної у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій від 29.05.2019 та від 14.01.2020 в подібній справі №761/9352/19 з огляду на таке.
Кодексом адміністративного судочинства України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242).
При цьому, врахування судом  при прийнятті рішення позиції судів першої та апеляційної інстанцій чинним законодавством не передбачено.
Крім того, позивач посилається на рішення судів першої та апеляційної інстанцій від 29.05.2019 та від 14.01.2020 у цивільній справі №761/9352/19, які приймалися на підставі цивільного законодавства.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлені та неоспорені  сторонами такі обставини. 
ОСОБА_1 з 05.01.1993 працював суддею Кам`янець - Подільського міського суду, та з 12.02.2003 по 16.09.2016 - суддею Апеляційного суду Хмельницької області. Крім того з 17.09.2016 позивач, як суддя у відставці, отримає у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щомісячне довічне грошове утримання.
Внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційних Законів щодо зменшення посадових окладів суддів, позивач вважає, що йому було заподіяної матеріальної шкоди у виді недоотриманої заробітної плати судді апеляційного суду за період з 01.01.2014 по 16.09.2016 у розмірі 235798 грн 93 коп. та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання за період з 17.09.2016 по листопад 2018 року у розмірі 564022 грн 76 коп., а всього 799821 грн 69 коп.
Позивач вважає, що у даній справі останній зазнав матеріальної шкоди, внаслідок того, що відбувалися зміни у законодавстві (які приймалися Верховною Радою України), яке регулювало розмір посадових окладів суддів.
Зокрема, Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнано неконституційними положення ч.ч. 3, 10 стаття 133 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ.
Враховуючи наведене, позивач, вважаючи, що його права порушені звернувся до суду з позовною заявою в якій просить відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої суддівської винагороди у 2014 році обчисленої із 12 розмірів мінімальної заробітної плати з коефіцієнтом 1,1 та у 2015 - 2016 рр. - обчисленої із 15 розмірів мінімальної заробітної плати з коефіцієнтом 1,1, а у зв`язку із цим недоотримання щомісячного довічного грошового утримання судді, яке обраховувалося із меншого доходу.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та недоотримане щомісячне довічне грошове утримання, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного Кодексу України, а тому, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, яка діяла з 01.01.2014) суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; абзац п`ятий частини третьої статті 129 виключено; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 N 76-VIII в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10" та виключено абзац шостий (пп.1 п. 36).
Крім того, пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 N 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).
Отже у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 № 170 "Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів", максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати. А у разі скорочення чисельності працівників суду в межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" було установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" було установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" було установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
За період з 2014 по 2016 рік позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у відповідності до норм чинного на той час законодавства України.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої та десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон № 2453-VI).
Відповідно до пункту 1 вказаного Рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат."
Проте відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 № 2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) суд встановив, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.7.2010  N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Тобто положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 N 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 N 192-VIII, втратили чинність саме 04.12.2018, а отже, судом першої інстанції вірно вказано, що нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватися з 04.12.2018.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.04.2019 у справі №318/2132/14-а.
Крім того, ч. 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 у № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.
Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) яким Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VІІІ зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді - було відновлено здійснення нарахування та виплати доплати за вислугу років.
Отже, як зазначалося, пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
При цьому, стосовно вимоги позивача про відшкодування шкоди слід вказати наступне.
Згідно ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Однак, положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.
Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Разом з тим, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.
Враховуючи вищевикладене суд зазначає, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з Держаного бюджету України шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції  в повній мірі  надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому  колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Драчук Т. О.