ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4555/19                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів           Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
 за участю секретаря   Кірієнко Н.Є.,                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Мельниченка Олега Володимировича, Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича,   про визнання протиправними та скасування постанов, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020, - 
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця Мельниченка Олега Володимировича, Приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Павлюка Назара Васильовича в якому просив:
-  визнати незаконною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 14.11.2018р. за виконавчим провадженням № 55862326, винесену приватним виконавцем Павлюк Назаром Васильовичем щодо стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 основної винагороди у розмірі 119048,27 грн.
- визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 25 лютого 2019 року, винесену приватним виконавцем Мельниченко Олегом Володимировичем за виконавчим провадженням № 58483800 щодо стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 основної винагороди у розмірі 119048,27 грн.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2020 закрито провадження у вказаній справі в частині позовних вимог. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2020 позовні вимоги залишено без задоволення у повному обсязі. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що оскільки грошові кошти за виконавчим документом стягнуто не було, то в свою чергу, виключає підстави для стягнення основної винагороди з боржника.
В судове засідання з`явився апелянт та його представник, просили апеляційну скаргу задовольнити. Інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи,  в судове засідання не з`явилися. 
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників відповідачів.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 2012 року Святошинським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі № 2/2608/1757/12, про стягнення з позивача на користь Публічного акціонерного товариства ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», код ЄДРПОУ 14282829 заборгованості за кредитним договором № 6759267 від 18.08.2008р. та додатковими угодами № 1 від 16.01.2009р. та № 7419696 від 16.02.2009р. в сумі 44058,29 доларів США, судового збору в сумі 1700,00 грн. та витрат на ІТЗ розгляду справи у розмірі 120,00 грн.
Приватним виконавцем Павлюком Н. В. 21.02.2018р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55862326 та постановлено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 119 051,27 грн.
13.11.2018р. від стягувача до державного виконавця надійшла заява про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою приватного виконавця Павлюка Н. В. від 14.11.2018р. у ВП № 55862326 постановлено  стягнути з боржника основної винагороди у сумі 119 048,27 грн.
Постановою приватного виконавця Павлюка Н. В. про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.11.2018р. у ВП № 55862326 виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
25.02.2019р. приватним виконавцем Мельниченко О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58483800 з метою примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 14.11.2018р. № 55862326, винесеної в межах виконавчого провадження № 55862326.
Позивач вважаючи протиправною постанову про відкриття виконавчого провадження № 58483800, та вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд дійшов висновку, що відповідач 2 довів суду відсутність протиправних дій зі свого боку та прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 58483800, про примусове виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 14.11.2018р. № 55862326 на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження»   випадках - на приватних виконавців.
Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом та Законом України «Про виконавче провадження».
Крім того, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із Законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
Як встановлено, спірна постанова від 25 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження №58483800 винесена на підставі норм  Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII  (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до  ст. 13 Закону «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404  під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами.
Отже, прийняття державним виконавцем певного процесуального акту, який має індивідуальний та самостійний характер, підпадає під поняття «виконавча дія».
Відповідно до частини 1   статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»  за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Відповідно до частини третьої   статті 31 цього Закону основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:
1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2) відсотка суми,   що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 4   статті 31 цього ж Закону   основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31 Закону № 1403-VIII).
Разом з тим, частинами 4 та 5 вказаної статті передбачено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині 4 цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.
На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).
Відповідно до вимог пункту 19 Порядку № 643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Таким чином, постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку № 643, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.
Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання незалежно від факту звернення виконавчого документа до примусового виконання. Невиконання судового рішення у добровільному порядку змушує сторону, на користь якої прийнято судове рішення, звернутися у встановленому законом порядку до примусового виконання рішення, що створює для іншої сторони несприятливі наслідки, у тому числі у вигляді обов`язку сплати виконавчого збору.
Отже, примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. 
Приписи статті 27 вказаного Закону містять вичерпний перелік підстав та умови, за якими виконавчий збір не стягується, зокрема, визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, за умови, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року в справі № 442/2670/17.
Як встановлено з матеріалів справи, на виконання виконавчого документу приватним виконавцем вчинено наступні дії:
- постановою приватного виконавця від 21.02.2018р. відкрито вказане вище виконавче провадження та скеровано постанову рекомендованою кореспонденцією із повідомленням про вручення на поштові адреси боржника та стягувана.
- постановою приватного виконавця від 21.02.2018р. накладено арешт на майно боржника, однак згідно відомостей електронних реєстрів у боржника відсутнє нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення.
- згідно інформації наданої РСЦ МВС в м. Києві боржнику належить ТЗ марки TOYOTA PRADO д.н.з. НОМЕР_1 .
- постановою приватного виконавця від 21.02.2018р. вказаний вище транспортний засіб оголошено в розшук, однак розшук результатів не дав, транспортний засіб виявлено не було.
- незважаючи на вимогу приватного виконавця, викладену в постанові про відкриття виконавчого провадження, останнім не подано декларацію про майно та доходи у встановлений строк.
- постановою приватного виконавця від 01.08.2018р. накладено арешт на кошти боржника, які знаходяться на рахунках в банках та скеровано вказану постанову до 25 банківських установ, однак, отримано відповіді про відсутність коштів боржника на рахунках в банках для виконавчого документу.
Внаслідок вчинених приватним виконавцем дій, в подальшому та в результаті ведення переговорів заборгованість за виконавчим листом було реструктуризовано та відступлено право вимоги на дружину боржника.
У зв`язку із цим, стягувач звернувся до приватного виконавця в порядку п.1 ч. 1 ст. 37  Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про повернення документа стягувачу.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» документ повертається стягувану, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення документа.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі  повернення  виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 ч. 1 статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14, 15 ч. 1 статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Аналогічна норма міститься і в Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5.
Як встановлено, основну винагороду приватного виконавця в процесі виконання не було стягнуто, відтак, після повернення виконавчого документу на підставі заяви стягувана приватним виконавцем, керуючись ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця, який не було стягнуто в процесі виконання. Дії виконавця щодо винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця вчинені в межах та у спосіб встановлений Законом України «Про виконавче провадження.
Безпідставними є доводи боржника на предмет не своєчасності винесення постанови про стягнення основної винагороди, оскільки на момент відкриття виконавчого провадження Закон України «Про виконавче провадження» передбачав здійснення розрахунку основної винагороди а не винесення постанови, що і було зроблено приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження.
Частина третя статті 40 Закону №1404-VIII є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного закону - не можуть застосовуватися.
Тобто, оскільки стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, настають наслідники які передбаченні частиною 3 статті 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2018р. у справі № 808/3791/16.
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши  ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства    права    з    урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини,    судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Мельниченка Олега Володимировича, Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича,  про визнання протиправними та скасування постанов - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2020 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко 

                                                                                                    О. М. Ганечко                                                  

Повний текст постанови виготовлено 25.06.2020