ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/1844/20 пров. № А/857/8831/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Онишкевича Т. В., Шинкар Т. І.,
за участю секретаря судового засідання – Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня           2020 року (ухвалене головуючим суддею Лунь З. І. о 9:27 год у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області (перейменована на Львівську обласну прокуратуру) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

                                                       В С Т А Н О В И В:

04.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Прокуратури Львівської області, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14486,99 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 позов задоволено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України виникає у роботодавця лише за наявності його вини у непроведенні зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення, а дії прокуратури свідчили про послідовне бажання виплатити позивачу кошти у день звільнення.
Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.
Позивач заперечив проти апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, проаналізувавши докази в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувавши рішення суду першої інстанції, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №448к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22.10.2019.
У зв`язку із звільненням позивачу нараховано компенсацію за 209 днів невикористаної відпустки, кошти за відрядження, а також заробітну плату за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019 року, яка складається з посадового окладу, надбавки за виконання особливо важливої роботи, надбавки за допуск до державної таємниці, надбавки за вислугу років виплату яких здійснено ОСОБА_1 24.10.2019, що підтверджується випискою з рахунку АТ КБ «ПриватБанк».
Виплату премії за фактично відпрацьовані робочі дні жовтня 2019 року позивачу здійснено 30.10.2019, що і послугувало підставою звернення до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23.10.2019 по 30.10.2019.
Розглядаючи справу по суті заявлених вимог, суд першої інстанції залишив поза межами дослідження строк звернення позивача до суду.
Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, згідно з частиною першої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 116 КзпП України передбачено, зокрема, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, перебіг якого починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення права та/або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.
Для встановлення початку перебігу тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Аналогічна позиція щодо застосування тримісячного строку звернення до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №813/1001/17 та від 24.01.2019 року у справі №802/28/16-а. 
Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними і після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Як встановлено з матеріалів справи, позивача звільнено з посади першого заступника прокурора Львівської області та органів прокуратури з 22.10.2019, а розрахунок з ним проведено 24.10.2019 та 30.10.2019, що сторонами не заперечується. 
Отже, позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права з моменту отримання нарахованих сум, а саме 30.10.2019. Відтак, відлік процесуального строку, протягом якого позивач мав право на звернення до суду з цим позовом розпочався 31.10.2019 і закінчився 31.01.2020. 
До суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 04.03.2020, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду з дня, коли він дізнався про порушення своїх прав.
З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи позивача, що про порушення права на оплату праці при звільненні йому стало відомо після отримання за його заявою розрахункового листа за 2019 рік – 05.02.2020.
Апеляційний суд вважає безпідставними твердження позивача, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки на обґрунтування такої позиції позивач помилково застосовує шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, який є загальним щодо строку, встановленого частиною першої статті 233 Кодексу законів про працю України для даної категорії справи (спеціальний строк), як і помилково визначає початок перебігу такого строку.
Згідно з частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першої статті 233 Кодексу законів про працю України та без заявлення позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду, а не розглядати його по суті заявлених вимог.
З огляду на викладене, відповідно до статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України слід скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та залишити адміністративний позов без розгляду.
Керуючись статтями 123, 240, 310, 315, 319, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 380/1844/20 скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області (Львівської обласної прокуратури) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 01.10.2020