ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/1099/20 пров. № А/857/5630/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Качмара В. Я., Курильця А. Р., 
з участю секретаря судового засідання -      Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду  апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України  на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №380/1099/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення компенсації вартості за неотримане речове майно,-

суддя в 1-й інстанції – Мартинюк В. Я.,
час ухвалення рішення – 31.03.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача – військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення розрахунку при звільненні – невиплату у день виключення із списків частини (10 квітня 2019 року) грошової компенсації за неотримане речове майно; зобов`язати відповідача виплатити йому грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 30931 грн 60 коп.; стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 668 грн 54 коп.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо не проведення розрахунку при звільненні – невиплату ОСОБА_1 у день виключення із списків частини (10 квітня 2019 року) грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 30931 грн 60 коп. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України на корить ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 668 грн 54 коп.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не врахував, що грошове забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 позивачу надано повністю та усі виплати у зв`язку із звільненням йому були нараховані та виплачені відповідно до вимог чинного законодавства. Тому у спірному випадку відсутня шкода для позивача у виді заробітної плати (грошового забезпечення), не одержаної за період затримки виплати, так як грошове забезпечення виплачувалось позивачу своєчасно та повністю як під час проходження військової служби, так і при звільненні з військової служби. Таким чином, враховуючи положення ст.117 КЗпП України, військова частина НОМЕР_1 не може нести відповідальність перед її колишнім військовослужбовцем за несвоєчасний розрахунок або затримку заробітної плати (грошового забезпечення), оскільки компенсація за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, тому немає підстав для розрахунку та виплати коштів за час затримки виплати такої компенсації. Крім того, грошова компенсація за неотримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим видом грошового забезпечення, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також ст.116, 117 КЗпП України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що на момент звільнення йому не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, розмір якої відповідно до довідки-розрахунку відповідача становить 30931,60 грн. Разом з тим, на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року військова частина НОМЕР_1 виплатила йому компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 30931,60 грн, що свідчить про те, що відповідач визнав право ОСОБА_1 на грошову компенсацію за неотримане речове майно. Щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_1 при звільненні позивача не виплатила належної йому суми грошової компенсації за неотримане речове майно, тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 668 грн 54 коп.  Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому з врахуванням наведеного вище суд вважає можливим проведення розгляду справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання національної гвардії України від 10 квітня 2019 року за №78, старшого прапорщика ОСОБА_1 , сержанта з матеріального забезпечення 3 патрульної роти 1 патрульного батальйону, звільненого з військової служби відповідно до п.«б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я  без права носіння військової форми одягу, з 10 квітня 2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Листом від 11 травня 2019 року за №50/14/27/3-496 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що йому проведено нарахування за неотримане речове майно відповідно до довідки-розрахунку №29 від 08 травня 2019 року на суму 30931 грн 60 коп., та зазначено, що про надходження коштів позивача буде повідомлено додатково. 
У зв`язку з тим, що відповідач у день звільнення не виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, позивач звернувся  до суду з цим про стягнення такої грошової компенсації, а також стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку на підставі ст.166,117 КЗпП України.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення йому не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, виплата якої передбачена Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178,  тому бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу такої компенсації є протиправною, а на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вказана грошова компенсація у сумі 30931,60 грн, а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 668 грн 54 коп.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з ч.1 ст.9 цього ж Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачає, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178.
Порядок №178 визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
Відповідно до п.3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
П.4 вказаного Порядку передбачає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Згідно з п.5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
 Наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232 затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція № 232).
П.4 розділу ІІІ Інструкції № 232 передбачає, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку № 178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №  178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби 10 квітня 2019 року. На час звільнення позивача з військової служби ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачала, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Крім того, судом встановлено, що відповідачем проведено ОСОБА_1 нарахування за неотримане речове майно відповідно до довідки-розрахунку №29 від 08 травня 2019 року на суму 30931 грн 60 коп., однак вказана сума грошової компенсації за неотримане речове майно на момент звернення позивача до суду з цим позовом позивачу виплачена не була.
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною, а тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вказана грошова компенсація у сумі 30931,60 грн.
Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. 
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону – виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ч.6 ст.7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Згідно з довідкою про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два місяці перед звільненням, а саме: у лютому та березні 2019 року, сума виплат становила  27410 грн (13705 грн + 13705 грн).
Розмір одноденного заробітку, враховуючи у лютому 2019 року – 20 робочих днів, у березні 2019 року – 21 робочий день, становить 668 грн 54 коп. (27410 грн / 41 день). 
Кількість робочих днів, упродовж яких затримано виплату грошової компенсації за період з 10 квітня 2019 року по день постановлення рішення судом першої інстанції (31 березня 2020 року) згідно з листами Міністерства соціальної політики України про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019, 2020 роки – 244, а тому сума середнього грошового забезпечення становить 163123 грн 76 коп. (668 грн 54 коп. х 244 робочих дні).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у порівнянні із визначеною сумою грошової компенсації за неотримане речове майно (30931 грн 60 коп.) вищевказану розрахункову суму (163123 грн 76 коп.) не можна вважати співмірною, оскільки така значно перевищує суму такої компенсації.
Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом у скаладі Верховного Суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений у постанові від 30 жовтня 2019 року.
Зокрема, істотність частки складових компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 30931 грн 60 коп. (сума компенсації за неотримане речове майно) / 163123 грн 76 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 18,96 %. 
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 18,96 %, становить: 668 грн 54 коп.  (середня заробітна плата позивача за один день) х 18,96 % = 126 грн 76 коп. 
За 244 робочих дні затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 30929 грн 44 коп. (126 грн 76 коп. х 244).
Крім того, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Згідно з пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
За таких обставин, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який, на переконання колегії суддів, необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 становить 30929 грн 44 коп. з врахуванням критеріїв співмірності за період з 10 квітня 2019 року (день звільнення) по 31 березня 2020 року (день ухвалення судом першої інстанції рішення) без врахування обов`язкових до сплати платежів.
Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, виплата якої передбачена Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, є протиправною, тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вказана грошова компенсація у сумі 30931,60 грн,, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. 
Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь позивача, повинен становити 30929 грн 44 коп., оскільки сума невиплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно не співмірна з сумою середнього заробітку за затримку виплати такої компенсації, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача колегія суддів вважає частково підставними лише в частині вирішення судом першої інстанції позовної вимоги  про стягнення з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Доводи апеляційної скарги щодо іншої частини позовних вимог не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача  середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні прийняв рішення з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №380/1099/20 в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (код ЄДРПОУ 14323385, м. Львів, вул. Стрийська, 146) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день виплати компенсації, виходячи із розрахунку 668 (шістсот шістдесят вісім) грн 54 коп. скасувати та прийняти постанову, якою позов у цій частині задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (код ЄДРПОУ 14323385, м. Львів, вул. Стрийська, 146) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10 квітня 2019 року по день прийняття рішення судом першої інстанції (31 березня 2020 року) у розмірі 30929 (тридцять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять) грн 44 коп. без врахування обов`язкових до сплати платежів. У решті позовних вимог у цій частині відмовити.

У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №380/1099/20 – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 04 вересня 2020 року.