ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/727/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4506/19 Категорія: 312000000 	Гудзенко В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       01 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря         Попової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Уманьводоканал» про захист прав споживача, - 

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
В мотивування позовних вимог позивач вказувала, що вона звернулася до Управління праці та соціального захисту населення з приводу підстав ненадання субсидії на неопалювальний період з травня місяця 2019 року та отримала відповідь, в тому числі і усну, що підставою є відомості надані КП «Уманьводоканал», оскільки з повідомлення від 04.06.2019 про надання субсидії №028297 відділом субсидії Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради було відмовлено в наданні субсидії на підставі відомостей наданих відповідачем про наявність у позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позивач вважає, що відповідачем було умисно надано недостовірні дані щодо неї, адже жодних претензій з приводу заборгованості перед відповідачем по оплаті житлово-комунальних послуг протягом усього часу не надходило. Також, позивач зазначає, що доказом відсутності заборгованості перед відповідачем є відсутність у провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області, до територіальної підсудності якого належить зареєстроване місце проживання позивача, до моменту звернення з позовом до суду, справ про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги. Просить визнати протиправним надання недостовірних відомостей КП «Уманьводоканал» до Управління праці та соціального захисту населення про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 понад 20 МНД та зобов`язати КП «Уманьводоканал» надати достовірні відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 до Управління праці та соціального захисту населення.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала суду належних та достатніх доказів того, що в неї не існує заборгованості перед відповідачем за отриману житлово-комунальну послугу – водопостачання, оскільки на підтвердження та в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано довідки про наявність чи відсутність заборгованості. Позивачем також не ставилося питання про витребування доказів, в тому числі необхідної довідки щодо наявності чи відсутності заборгованості.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційні вимоги мотивувала тим, що висновки суду першої інстанції викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а також судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Апелянт посилаючись на постанову Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначила, що відповідач як виконавець комунальної послуги, мав право пред`явити обґрунтовану претензію позивачу щодо наявності заборгованості або звернутись до суду по питанню стягнення боргу, чого не відбулося до даного часу. Вважає, що суд проігнорував обставини щодо відсутності претензій з боку відповідача про заборгованість за оплату послуги з водопостачання та водовідведення в будь-якому порядку. Зазначає, що відповідач у жодний спосіб не довів та, навіть не намагався заперечити доводи позивача про відсутність боргу та достовірність надання інформації для призначення субсидії. Натомість невідомо з яких підстав, суд вважав доведеним факт наявності заборгованості позивача перед відповідачем та достовірність наданої інформації для призначення субсидії. Вважає, що суд належним чином не з?ясував жодної обставини для правильного вирішення справи, обмежився висновком про відсутність довідки підприємства – монополіста щодо заборгованості та дійшов хибного висновку для відмови у позові.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Розгляд справи неодноразово відкладався судом у зв`язку із надходженням клопотань від сторони позивача, які були мотивовані введеним постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 карантином.
30 вересня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 01 жовтня 2020 року на 09 год. 00 хв, у зв`язку із тим. що постановою КМУ від 26.08.2020 року №760 в Україні продовжено адаптивний карантин до 31 жовтня 2020 року.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, при цьому керується наступним.
Пунктом 3 Розділу ХІІ Прикінцеві положення передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
ОСОБА_1 не навела поважних причин, що зумовлені карантинними обмеженнями, які б давали обґрунтовані підстави для відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому дане клопотання суд відхиляє.
 Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Вищевказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та саціального захисту населення з приводу підстав ненадання субсидії на неопалювальний період з травня місяця 2019 року.
04.06.2019 р. ОСОБА_1 отримала повідомлення про надання субсидії №028297, з якого вбачається, що відділом субсидії Управління праці та соціального захисту населення Уманської міської ради було відмовлено в наданні їй субсидії на підставі відомостей наданих КП «Уманьводоканал» про наявність у позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.2).
04.09.2019 р. ОСОБА_1 звернулася до Управління соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області надати копії документів на підтвердження заборгованості, а саме копії довідок КП із сумою заборгованості (а.с.3).
У відповіді на звернення ОСОБА_1 . Управління соціального захисту населення Уманської міської ради Черкаської області від 12.09.2019 р., №4330/07 зазначено, що відповідно до підпункту 5 п.6 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 р. №848 (зі змінами) житлова субсидія не призначається, якщо наявна прострочена понад місяць заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, загальна сума якої перевищує 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на день звернення за призначенням житлової субсидії.
Відповідно до підпункту 7 п.6 Положення житлова субсидія призначається з початку опалюваного (неопалюваного) сезону за умови документального підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі) протягом двох місяців з початку такого сезону, в іншому випадку – з місяця, наступного за тим, в якому до управління надійшло документальне підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі).
       Відповідно до п.18 Положення, для отримання інформації про спожиті послуги, нараховані суми за послуги, розмір заборгованості (переплати) одержувачі житлової субсидії звертаються до виконавців комунальних послуг (а.с.4).
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд визнати протиправним надання недостовірних відомостей КП «Уманьводоканал» до Управління праці та соціального захисту населення про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 понад НОМЕР_2 , та зобов`язати КП «Уманьводоканал» надати достовірні відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 до Управління праці та соціального захисту населення.
Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 р. (остаточне 17.06.2011 р.), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Втім, як вірно зазначено судом першої інстнації, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності в неї заборгованості перед відповідачем за отриману житлово-комунальну послугу - водопостачання, в той час коли тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині не прийняття, як доказу посилання позивача на те, що в неї відсутня заборгованість по оплаті послуг водопостачання, так як у провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області, до територіальної підсудності якого належить зареєстроване місце проживання позивача, до моменту звернення з позовом до суду, немає справ про стягнення з неї заборгованості за житлово-комунальні послуги, оскільки, звернення відповідача до суду із позовом про стягнення заборгованості є правом, а не обов`язком, тому не звернення з таким позовом до суду не є підтвердженням відсутності заборгованості споживача за отримані ним житлово-комунальні послуги.
Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів встановлені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
В правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 12.06.2013 р. у справі № 6-32цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що приводить до бажаних правових результатів, наслідків, що дають найбільший ефект для відновлення порушеного права.
Проте, колегія суддів вважає, що в даному випадку, суд прийняв законне та обгрутоване рішення з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, щодо наявності чи відсутності заборгованості перед КП «Уманьводоканал», а також те, що ОСОБА_1 зверталася до відповідача, і на її звернення (запити) КП «Уманьводоканал» не надало відомостей про розрахунок заборгованості, тобто не доведено факт надання КП «Уманьводоканал» неповної та недостовірної інформації про стан заборгованості ОСОБА_1 , тобо недоведено факт неправомірності дій/бездіяльності КП «Уманьводоканал».
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач КП «Уманьводоканал» мав би надати, але не надав будь-які претензії щодо наявності боргу ОСОБА_1 перед відповідачем, заперечення проти позову, а також будь-які розрахунки щодо наявності боргу, є неспроможними, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
Згідно з частиною першою ст.5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Однак, позивач цим правом не скористалася, і як зазначено вище, не надала суду будь-яких доказів, щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги, і те що вона зверталася з відповідними заявами (запитами) до КП «Уманьводоканал» щодо наявності чи відсутності її заборгованості за житлово-комунальні послуги, і на її звернення комунальне підприємство не надало їй запитуваної інформації, тому судова колегія приходить до висновку, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Така правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27.12. 2018 р. справа № 636/3647/16-ц (провадження № 61-8960св18)
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з постановленим рішенням суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.

Судді: