ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/15833/19                                                 Головуючий у І інстанції – Аверкова В.В.   
                                                                                                 Суддя-доповідач – Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення від 13 серпня 2019 року № 491, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
Громадянин Ісламської Республіки Еритреї ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року            № 491 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу не враховано всіх обставин, за наявності яких Позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, Громадянин ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Громадянин Еритреї ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Позивач в апеляційній скарзі вказує на те, що він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, ситуацію загальнопоширеного насильства, а також систематичного порушення прав людини, тому він залишив країну свого походження - Еритрею у пошуках притулку та прибув в Україну і звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В Україні Позивач подав до Відповідача належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач чітко зазначив, що він не може повернутися у країну свого походження у зв`язку з тим, що він відмовився служити в армії у своїй країні.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Відповідач звертає увагу на те, що Позивач у своїй заяві та у ході співбесід не повідомив про наявність будь-яких проблем у країні громадянської належності у зв`язку з його релігійними поглядами та політичним переконаннями, він не назвав інших причин відмови проходити військову службу (таких як релігійні погляди, політичні переконання, моральні цінності та з міркувань совісті), окрім фінансових труднощів. Тому, відсутні підстави вважати, що Позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань про які він зазначає в позові та апеляційній скарзі. Крім того, відомості, які Позивач надав під час звернення із заявою до територіального органу ДМС щодо обставин своєї справи, є не правдивими, а його свідчення – непереконливими.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1  ст. 308    КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Еритреї, національність - тигринья, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
23 липня 2019 року Позивач звернувся до Відповідача із заявою-анкетою № 2019 КV 0179 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Причиною звернення Позивача за захистом в Україні у вказаній анкеті зазначено безтермінова військова служба, яка здійснюється далеко від дому без належної оплати. Також зазначено, що якщо він повернеться в країну свого проживання, Позивач буде ув`язнений незалежно від того, винний він чи ні, термін ув`язнення невідомий, оскільки, як зазначено Позивачем, він покинув країну нелегально. Позивач зазначив, що покинув країну через уряд, який змусив його працювати без плати та без можливості допомагати родині. Позивач зазначає, що найбільше боїться, якщо повернеться до країни – втратити життя у в`язниці та на військовій службі.
З вказаної анкети вбачається, що Позивач покинув нелегально країну проживання у червні 2016 року, прямував через Ефіопію, м. Мекеле (червень 2016 року - січень 2017 року); Судан, м. Хартум (січень 2017 року - листопад 2018 року); Об`єднані Арабські Емірати, м. Дубаї (листопад 2018 року декілька годин); Російська Федерація, м. Москва (листопад 2018 року). В`їзд в Україну м. Харків кінець листопада 2018 року початок грудня 2018 року, автомобілем та пішки, таємно, без документів. 
13 серпня 2019 року за розглядом справи № 2019 КV 0179 громадянина Еритреї ОСОБА_2 Відповідачем затверджено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
13 серпня 2019 року Відповідачем прийнято наказ № 491 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Про вказану відмову Позивача проінформовано повідомленням від 13 серпня 2019 року № 169. 
Вважаючи наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року № 491 протиправним, Позивач, звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ, яким Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає  Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до пункту частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з пунктом 13 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967    року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Суд першої інстанції правомірно зазначив, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до абзацу 5 частини 1  статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з частиною 7  статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Проте, вказані вимоги не були дотримані Позивачем, а саме: не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, його переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Еритреї; до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причинами виїзду з країни походження називає безтермінову військову службу, яка здійснюється далеко від дому без належної оплати. 
Також, у Позивача є побоювання, що якщо він повернеться в країну свого проживання, він буде ув`язнений незалежно від того, винний він чи ні, термін ув`язнення невідомий, оскільки, як зазначено ним, він покинув країну нелегально.
У протоколі співбесіди від 09 серпня 2019 року зазначено, що на питання «уточнить, будь-ласка, які саме обставини змусили Вас виїхати з вашої країни» Позивач відповів «там безстрокова військова служба, зараз мої брати та мій батько служать в армії Еритреї. В армії Еритреї платять лише після одного роки після служби 450 накфа - 30 доларів США. Також, не можливо було працевлаштуватися. Позивач зазначав, що коли він проходив військову службу він був направлений до табору «Sawa», він спробував залишити свою країну нелегально, однак, він був затриманий, його утримували протягом місяця та п`яти днів. Потім Позивача направили на військове тренування.
Разом з цим, Позивач не надав ні Відповідачу, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів, які можуть підтвердити реальні його побоювання за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності - Еритреї, як і докази переслідування його за політичними ознаками відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до Відповідача при розгляді його заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, згідно з частиною 1  статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що Позивач прибув в Україну у листопаді 2018 року, однак із з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до органу міграційної служби лише 23 липня 2019 року, тобто з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
При цьому, жодного доказу та доводу на підтвердження обґрунтованості звернення до органу міграційної служби з пропуском встановленого строку Позивачем  ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано.
Тобто, факт зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю Позивача та вказує на те, що дані звернення до Відповідача із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 14 березня 2018 року по справі № 820/1502/17.
Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Разом з цим, матеріали даної справи не містять жодних доказів того, що Позивач брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій чи зазнавав переслідувань через належність віросповідання.
Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені Позивачем обставини та вказані Відповідачем факти про країну походження Позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не встановлено фактів, які б свідчили про можливість Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Причини, які Позивач зазначив, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 826/14018/16 (провадження № К/9901/22298/18), від 20 лютого 2020 року у справі № 815/3481/17 (провадження № К/9901/47292/18).
Таким чином, Центральним міжрегіональнимуправлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області обґрунтовано зроблено висновок про те, що Позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відтак, суд першої інстанції  дійшов обгрнутованого висновку, що оскаржуваний наказ, яким Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, з чим погоджується колегія суддів.
Згідно із частиною п`ятою  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1    чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з частиною першою  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання Позивача біженцем та вважає, що спірне рішення ДМС    прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому позовні вимоги нормативно та документально не підтверджуються.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями  ст. 242 КАС України    рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до    ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.    
Розглянувши доводи Громадянина Еритреї ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241,  242,  243,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Громадянина ОСОБА_1 залишити без задоволення,  а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року -    без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.      

Головуючий-суддя:                                                                      В.П. Мельничук
                      Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 
                                                                                                          О.М. Оксененко