Справа № 462/2548/18                                Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1548/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                08 вересня 2020 року                                  м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря - Жукровської Х.І., 
з участю: представника позивача - ОСОБА_2,
представника відповідача - Негрі Г.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 
                                в с т а н о в и л а:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Львівського міського комунального підприємства (далі - ЛМКП) «Львівтеплоенерго» 37000 грн. 98 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та 94991 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2014 року відповідач здійснював їй нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що підтверджено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12 лютого 2018 року, яким стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у її користь невиплачену заробітну плату за вказаний період роботи в розмірі 33179 грн. 
Рішення суду виконане відповідачем 17 квітня 2018 року частково, лише в частині виплати основної заробітної плати, оскільки не здійснено нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків її виплати, яка за розрахунком позивача становить 37000 грн. 98 коп. 
Крім того, зазначає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.10.2015 року (день звільнення з роботи) по 19.04.2018 року (день звернення до суду з вказаним позовом), що становить 624 робочих днів.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 37000 грн. 98 коп. компенсації втрати частини доходу у зв`язку з невиплатою заробітної плати та 14315 грн. 22 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього - 51316 грн. 20 коп.
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 1994 грн. витрат на правничу допомогу. 
Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.
В задоволенні решти вимог - відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у її користь 94991 грн. 52 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апелянт вважає помилковим застосування судом принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України, часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із застосуванням принципу співмірності можливе лише у випадку часткового задоволення позовних вимог про стягнення оспорюваної суми заробітної плати, однак, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12 лютого 2018 року у справі №462/4031/17 її позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволені в повному обсязі.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач припинила трудові відносини з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у зв`язку із звільненням її з роботи (за станом здоров`я, який перешкоджає продовженню роботи) з 26.10.2015 року.
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12 лютого 2018 року у справі №462/4031/17 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» у її користь невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 33179 грн. 
Вказане рішення суду набрало законної сили 15 березня 2018 року і виконане відповідачем 17 квітня 2018 року.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116).
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). 
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру стягуваного у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, зокрема, визначаючи розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив лише із пропорційності розміру недоплаченої позивачу заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2014 року (33179 грн.) по відношенню до отриманої за цей період до моменту звільнення заробітної плати (220278 грн. 62 коп.), що становило 15,07%, однак, судом не було враховано, тривалість періоду, за який позивачу виплачувалась заробітна плата у меншому, ніж належало, розмірі, - протягом 4 років, а також дії позивача, які вона вчиняла з метою захисту порушених прав, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення недоплаченої заробітної плати.
При цьому необхідно також враховувати й ту обставину, що неправильний принцип нарахування заробітної плати застосовувався на підприємстві не лише до позивача, а й щодо інших працівників, тобто порушення носило загальний характер, а саме: у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет», що підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, постановою Залізничного районного суду м.Львова від 14.11.2013 року (Справа №462/7893/13-п).
Отже, сторонам ще з листопада 2013 року було відомо про незаконність здійснення нарахування заробітної плати, однак, позивач звернувся до суду з позовом лише через два роки після звільнення з роботи, коли почали звертатись з такими позовами інші працівники підприємства, а підприємство самостійно не проводило перерахунку заробітної плати звільненим працівникам, очікуючи на судові рішення.
За таких обставин і, зважаючи на те, що відповідач є комунальним підприємством, на переконання колегії суддів, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованої підприємством заробітної плати - 66360 грн.
З наведених мотивів оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом його збільшення з 14315 грн. 22 коп. до 66360 грн. і, відповідно, шляхом збільшення загального розміру стягнення з 51316 грн. 20 коп. до 103360 грн. 98 коп.
В решті, правових підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06 серпня 2018 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» у користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши його до 66360 гривень та, відповідно, збільшивши загальний розмір стягнення до 103360 гривень 98 копійок.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 18 вересня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Копняк С.М.
       
                                                                       Ніткевич А.В.