справа № 362/5070/16-ц                                                 головуючий у суді І інстанції Потабенко Л.В.
провадження № 22-ц/824/7430/2020                  суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року                                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Нежури В.А.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Васильківської районної державної адміністрації Київської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання спільної часткової власності на земельну ділянку та за позовом ОСОБА_2 до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним витягу  та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Васильківської районної державної адміністрації Київської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання спільної часткової власності на земельну ділянку. З урахуванням  уточнених позовних вимог просив визнати за ним право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0858 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3221455300:01:065:0036, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у наступних частках: 2/3 частки за ОСОБА_1 , 1/3 частки за ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування частини житлового будинку від 20.12.2004 року, іншим співвласником 1/3 частини у вказаному будинку є відповідач ОСОБА_2 .. 21.07.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність (подарував), а ОСОБА_2 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,08 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , надану для обслуговування житлового будинку. ОСОБА_2 03.03.2014 року зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку про що вказано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Позивач вважає що до нього перейшло право власності на 2/3 частини спірної земельної ділянки, оскільки він набув у власність 2/3 частини житлового будинку, а до відповідача перейшло 1/3 частина спірної земельної ділянки оскільки він придбав 1/3 частину житлового будинку на підставі вимог ст. 120 ЗК України, та ст. 377 ЦК України, а тому у відповідача ОСОБА_2 , право власності на земельну ділянку не виникло, адже не було дотримано вимог законодавства. Право власності відповідача на всю земельну ділянку площею 0,0858 га, на якій розташований будинок, порушує його право власності позивача на ту частину земельної ділянки на якій знаходиться його 2/3 частини будинку, а тому він змушений був звернутись до суду за захистом свого цивільного права з даним позовом. 
 
26.09.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Васильківської РДА Київської області, ОСОБА_1 , в якому просить визнати недійсним витяг реєстрації нерухомого майна індексний номер 28592001 від 24.10.2014 року на прізвище ОСОБА_1 виданий Васильківською реєстраційною службою Васильківського міськрайонного управління юстиції; видалити з державного реєстру електронної бази даних - реєстрацію оспорюваного витягу; стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, тим що відповідно до витягу реєстрації нерухомого майна індексний номер 28592001 від 24.10.2014 року, на ОСОБА_1 зареєстровано 2/3 частки житлового будинку, загальною площею - 65,7 кв.м., але частина житлового будинку була знесена його попереднім власником. Позивач вказує на те, що спірний витяг є таким, що порушує його права, оскільки йому на підставі договору дарування від 21.07.2006 року належить 1/3 частина вищевказане домоволодіння теж, та вся земельна ділянка, на якій розташований будинок, а тому зареєстроване право власності ОСОБА_1 на частину будинку, створює йому перешкоди у реєстрації права власності на його частину будинку, що змусило його звернутись до суду з даним позовом. 
 
Рішенням  Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Васильківської районної державної адміністрації Київської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним витягу та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено. 
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю, у зустрічному позові  - відмовити.
 
При цьому зазначає, що частина житлового будинку, у якому проживає апелянт із сім`єю знаходиться на  земельній ділянці, яка належить на праві  приватної  одноособової  власності  відповідачеві, що порушує права. Вказує, що обставини встановлені судовими рішеннями не мають преюдиційного значення для даної справи, а їх  правові висновки не можуть  нести обов`язкового  значення, адже ґрунтуються  на інших письмових доказах. Суд першої інстанції  не надав  належної оцінки висновку експерта за результатами  проведеної  судової земельно-технічної експертизи. Апелянт вважає, що розмір  його частки  у праві  спільної часткової власності  на земельну ділянку  повинен бути 2/3 частини, що відповідає частці у праві  спільної власності  на будинок, включаючи 15/100 часток земельної ділянку, які є мінімумом за Державними будівельними  нормами, необхідним для обслуговування власності. Тому вважав, що підлягає застосуванню  ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗУ України.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
22.05.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого відповідач вважає вимоги апелянта такими, що суперечать вимогам закону, просив,  відмовити апелянту  у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилаючись  на судові рішення, зазначає, що позивач ухиляється від їх виконання, а позови до нього є безпідставними.
 
В судовому засіданні апелянт та його представники просили апеляційну скаргу задовольнити.
 
Відповідач, ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , частка якого складала 1/3, та ОСОБА_4 , частка якої була 2/3. 
 
У 1995 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області із проханням закріпити на ними земельну ділянку площею 0,20 га за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області № 112 від 18.10.1995 року вилучено із землекористування ОСОБА_5 і надано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 земельну ділянку по 0,08 га в постійне користування для обслуговування будинку по АДРЕСА_2 та по 0,02 га в тимчасове довгострокове користування для ведення підсобного господарства. 
 
Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 27.12.1996 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га, надану для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
 
29.05.1997 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 038724-7804, на земельну ділянку площею 0,08 га, надану для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
 
15.12.2000 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 008211-28874, на земельну ділянку площею 0,100 га, надану для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,080 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,020 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
 
20.12.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування частини житлового будинку, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 2/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
 
21.07.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частки житлового будинку, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 1/3 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_3 номером 2 . 
 
21.07.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,08 га, що знаходиться на території АДРЕСА_3 , надану для обслуговування житлового будинку. 
 
Дані обставини встановлені рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання рішень, державного акту на право приватної власності на землю, договору дарування недійсними та визнання права власності, яким в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08.07.2013 року, рішення залишено без змін.
 
Згідно зі ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Оскільки рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2013 року набрало законної сили, тому встановлені вказані вище обставини, не доказуються при розгляді даної справи, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Також, вказаним рішенням суду встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2011 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку в натурі відмовлено у зв`язку з неможливістю поділу житлового будинку. 
Поділ спірної земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_3 , проведено попередніми власниками цього будинку. ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку на підставі договору дарування у розмірі встановленому цим договором, а тому суд дійшов висновку про те що права ОСОБА_1 як набувача частки на будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, не порушуються, а тому в його позові слід відмовити. Також судом встановлено, що будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, а ідеальні частки сторін в натурі не виділені і право власності на земельні ділянки набуто сторонами на підставі договорів, в яких визначено їх розміри і з якими сторони погодилися, прийнявши в дар земельні ділянки. 
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 28592001 від 24.10.2014 року, ОСОБА_1 на праві власності належить 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 32,6 кв.м., на підставі договору дарування від 20.12.2004 року. 
Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 56431073 від 31.03.2016 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0858 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3221455300:01:065:0036, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 21.07.2006 року. 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 9395 від 25.10.2019 року, загальна площа забудови господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , які зазначені в договорі дарування частини житлового будинку від 20.12.2004, згідно даних технічного паспорту складеного Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації від 18.10.1979 з подальшим уточненням на 13.10.2004, становить 120,3 кв.м. в тому числі площа 2/3 частки складають: 82,2 кв.м. Площа, яка необхідна для забезпечення можливістю обслуговування та поточного ремонту будівель відповідно до п. 3,25 ДБН 360-92**; п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 та п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019, а саме: житлового будинку (літ. «А»), літньої кухні (літ. «Б»), сараю (літ. «Г»), сараю (літ. «Д»), замощення (літ. «1») та сараю (літ. «В») виходячи із вихідних даних які містяться в технічному паспорті складеного станом на 18.10.1979, становить 73,7 кв.м. в тому числі 2/3 частки становить 49,1 кв.м. Частка, яку становить площа забудови житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у площі земельної ділянки загальною площею 0,0858 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 14/100 або 7/50. 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2012 року в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено. Рішенням апеляційного суду Київської області від 04.10.2012 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2012 року в цій частині залишено без змін.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31.01.2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відновлення зруйнованого майна, що знаходиться в спільній частковій власності. 
Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.07.2014 року, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Глевахівської сільської ради Васильківського району Київської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення. 
          Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи доводи позивача не знайшли свого підтвердження, оскільки останнім не подано достатніх, допустимих і належних доказів для застосування до спірних правовідносин положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, як того вимагають норми ст.ст.12,77-80 ЦПК України.
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.
Згідно вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести у суді ті обставини на які вона посилається.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (ст.3 ЦК України).
Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України).
 
За приписами ч.ч.1,2 ст.373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
 
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
 
За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.  Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
 
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.
 
Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
 
Статтею 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.
 
Позивачем, ОСОБА_1 не подано достатніх, допустимих і належних доказів для застосування до спірних правовідносин положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України.
 
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про ненадання оцінки висновку судової земельно-технічної експертизи №9395 від 25.10.2019 року, оскільки судом встановлено, що вказаний висновок не має заздалегідь встановленої сили, а оцінюється судом разом з іншими доказами. Даний висновок експерта передбачає поділ спірної земельної ділянки, однак як встановлено судовим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2011 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку в натурі, в задоволенні позову було відмовлено, оскільки поділ житлового будинку який знаходиться на спірній земельній ділянці є неможливим, а тому, і спірна земельна ділянка на якій розташований даний будинок не підлягає поділу.
 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, вважає його обґрунтованими та таким, що не спростований апелянтом.
 
Вказівка на лист  від 21.12.2012 року № 6120/02-1 Управління  Держкомзему у Васильківському районі  Головного управління  Держкомзему у Київській області, що підтверджує порушення прав позивача є безпідставним, так як спростовується  обставинами, встановленими у вказаних вище  судових рішень, що набрали законної сили.
 
Посилання апелянта на практику Верховного Суду на думку колегії суддів, стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку.
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні, як первісного, так і зустрічного позовів за їх недоведеністю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                       Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                     С.В. Лівінський

                        В.А. Нежура