КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №370/2565/19                                                      Головуючий у І інстанції - Опанасюк І.О.
№22-ц/824/2844/2020                                             Доповідач у ІІ інстанції - Суханова Є.М.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
28 липня  2020 року 
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
 
головуючого судді:               Суханової Є.М.,
суддів:                                     Березовенко Р.В., Лівінського С.В.
        розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» на рішення  Макарівського районного суду Київської області від 30жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до  ОСОБА_1  про стягнення боргу за договором позики
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1  (далі ОСОБА_1 ,відповідач), в якому просив стягнути з останньої заборгованість за договором позики в розмірі 7265,60 грн., з яких: 2400,00грн. основний борг;4865,60 грн. заборгованістьпо відсоткам та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. 
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12.07.2018 року відповідач оформив заявку для отримання позики, що підтверджується роздруківкою заявки відповідача з офіційного веб-сайту позивача. На підставі заповненої відповідачем заявки, 12.07.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №505039.
 Відповідно до умов договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 2400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.
 Станом на день подання позову, відповідач взяті на себе зобов`язання по договору позики не виконав, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість в сумі 7265,60 грн.
Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня2019року в позові відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «ВЕЛЛФІН»  подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що ним обґрунтовано порядок укладення договору позики з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронного цифрового підпису. Звертає увагу на перерахування позивачем суми позики на картковий рахунок відповідача, що підтверджується листом ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ».
Вказує на безпідставне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм Закону України «Про електронний цифровий підпис», ст.ст. 79,80 ЦК України та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.
Відповідач відзив у встановлені законодавством строки не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.
Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що на підставі заповненої відповідачем заявки, 13.07.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики №505039 Відповідно до умов договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 2 400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання по договору позики не виконав, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість в сумі 7265,60грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведений позов належними та обґрунтованими доказами.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Як вбачається із 1.4. договору позики №505039, договір вважається укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок відповідача. 
Проте, надана позивачем копія договору позики №505039 датована 13.07.2018 роком, тоді як з наданого позивачем повідомлення ТОВ «Вей Фор Пей» від 21.08.2019 року, вбачається, що перерахування коштів в сумі 2400,00 грн. на користь відповідача на його картковий рахунок було здійснено 12.07.2018 року, що суперечить один одному та вимогам ч. 2 ст. 1046 ЦК України, з яких слідує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, однак з наданих позивачем документів вбачається, що кошти на рахунок відповідача перераховано 12.07.2018 року, а договір позики №505039 укладено 13.07.2019 року, тобто кошти перераховані позичальнику ще до укладення самого договору позики, що не відповідає ні умовам самого договору позики, і ні вимогам закону, а саме ч. 2 ст. 1046 ЦК України.
Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.
Разом з тим колегія суддів бере до уваги, ту обставину, що надана позивачем копія договору позики №505039 від 13.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛІН» та ОСОБА_1 в розділі 8 «Реквізити та підписи сторін» містить лише зазначення інформації про позикодавця та прізвища, ім`я та по-батькові відповідача, а також надрукований запис "електронний підпис".
В той же час, колегія суддів ставиться критично до доказу, а саме копії договору №505039 від 13.07.2018 року, яка не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки не підтверджує факт підписання договору позики відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис».
При цьому, інших, зокрема письмових або електронних доказів, які б відповідали вимогам процесуального законодавства щодо належності, допустимості або достатності доказів, ні суду першої інстанції, ні колелегії суддів  не надано.
На підтвердження факту перерахування відповідачу грошових коштів за договором позивачем надано копію листа ТОВ «Вей Фор Пей» від 21.08.2019 року (а.с. 47), а також копію договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ ФК «Вей Фор Пей» (а.с.41-45).
Згідно із вказаним листом, ТОВ «Вей Фор Пей» 12.07.2018 року було здійснено перерахуванням коштів в сумі 2400,00 грн. на користь відповідача на його картковий рахунок (повний номер картки не вказано).
Разом із тим, відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними.
Колегія суддів, враховуючи вищевикладене, вважає, що належних та достовірних доказів перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача до суду не надано, сам же розрахунок заборгованості (а.с. 46) також не є доказом надання відповідачеві грошових коштів.
Згідно із частиною 2 статті 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Належних, допустимих та достатніх доказів у контексті вище перелічених норм законодавства щодо виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, колегії суддів  не надано. 
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
                                              ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня2019року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                            Є.М. Суханова
 
Судді:                                                        Р.В. Березовенко
                                                                   С.В. Лівінський