П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/531/20	
Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року (суддя Кисильова О.Й., м. Херсон, повний текст рішення складений 04 травня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі – ГУ Держгеокадастру у Херсонській області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 31.01.2020 №1513-СГ про відмову в надані у власність земельної ділянки площею 9,3201 га, розташованої за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243, із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_2 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ХС № 007997, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 16.04.1998 за №109 та державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ НОМЕР_1 ХС №007221, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 02.12.1998 за №112 на підставі статті 118 ЗК України;
- зобов`язати відповідача надати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 9,3201 га, розташовану за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243 із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_2 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ХС №007997, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 16.04.1998 за №109 та державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ХС №007221, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 02.12.1998 за №112 шляхом видання відповідного наказу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 31.01.2020 №1513-СГ про відмову ОСОБА_1 у надані у власність земельної ділянки площею 9,3201 га, розташованої за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243. Зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Херсонській області прийняти рішення про надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 9,3201 га, розташованої за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243 із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_2 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ХС №007997, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 16.04.1998 за №109 та державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ХС №007221, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 02.12.1998 за №112.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ГУ Держгеокадастру у Херсонській області подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою земельної ділянки має вирішуватись в порядку цивільного судочинства. Крім того, при зверненні до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою, ОСОБА_1 не просив надати йому земельну ділянку у власність. А тому, на підставі статті 118 Земельного кодексу України, відповідач прийняв наказ від 31.01.2020 №1513-СГ. Також апелянт наполягає на тому, що суд не вправі втручатися в діяльність органів державної влади, перебираючи на себе функції відповідача щодо передачі громадянам у власність земельної ділянки
Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14.08.2019 року у справі №540/1084/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2019 року, зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Херсонській області затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельних ділянок загальною площею 42,9602 га в розмірі, що не перевищує розмір земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у користуванні згідно державних актів на праві постійного користування землею серії ІІ-ХС 007997, ІІІ-ХС007221, розташованих за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 14.11.2019 року № 4639-СГ затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельних ділянок загальною площею 42,9602 га в розмірі, що не перевищує розмір земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у користуванні згідно державних актів на праві постійного користування землею серії ІІ-ХС 007997, ІІІ-ХС007221, розташованих за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області.
27.12.2019 ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 (позивача) звернулася до ГУ Держгеокадастру у Херсонській області із заявою про надання у власність земельної ділянки площею 9,3201 га, розташованої за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243.
Спірним наказом ГУ Держгеокадастру у Херсонській області від 31.01.2020 року №1513-СГ відмовлено ОСОБА_1 в наданні у власність земельної ділянки площею 9,3201 га, розташованої за межами населених пунктів на території Брускинської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, кадастровий номер 6520981500:05:001:0243, із цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель, що перебувають у постійному користуванні ОСОБА_2 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ХС №007997, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 16.04.1998 за №109 та державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ХС № 007221, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 02.12.1998 за № 112 на підставі статті 118 Земельного кодексу України.
Не погоджуючись з такими діями та наказом відповідача, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи адміністративний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем були виконані всі передумови, передбачені Земельним кодексом України для отримання земельної ділянки у власність, та відмовляючи позивачу в отриманні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності без законних на те підстав, відповідач таким чином перешкоджає позивачу у реалізації законодавчо наданого йому права на землю, чим порушує принципи рівності перед законом та пропорційності, які визначені ст. 2 КАС України.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Земельні відносини в Україні, відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (далі – ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
За приписами ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Частиною 3 ст. 116 цього ж кодексу визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України.
За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, зокрема, фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.
Згідно із ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Частиною 10 ст. 118 ЗК України визначено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
За приписами ч. 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:
1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;
5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що нормами ЗК України встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадянам та визначено органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа подає відповідному органу погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого встановлені ЗК органи приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Тобто, згідно норм чинного законодавства, затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та подальша передача земельної ділянки у власність є єдиною процедурою, яку має виконати відповідальний орган. Таким чином доводи апелянта, що позивач не просив надати йому земельну ділянку у власність є безпідставними та не обґрунтованими.
Адже ч. 9 ст. 118 ЗК України передбачає обов`язок органу виконавчої влади у разі дотримання особою вимог цього Кодексу щодо погодження проекту землеустрою прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Така дія є єдиним правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх права на землю.
За змістом ч. 1 ст. 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської ради, де знаходиться фермерське господарство.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови, передбачені Земельним кодексом України для отримання земельної ділянки у власність, підстави для відмови у наданні землі у власність відсутні.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачений Конституцією та законами України.
В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відмовляючи позивачу у наданні земельної ділянки у власність, відповідач, відповідно до пунктів 2-8 ч. 3 ст. 2 КАС України, повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Слід також зазначити, що згідно вищезазначеного алгоритму, передбаченому ст. 118 ЗК України, відповідач мав вирішити питання щодо передачі земельної ділянки позивачу ще під час затвердження проекту землеустрою (на виконання судового рішення по справі №540/1084/19), а не створювати підстави для нового судового процесу.
Відтак, відмовляючи позивачу в отриманні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності без законних на те підстав, відповідач таким чином перешкоджає позивачу у реалізації законодавчо наданого йому права на землю, чим порушує принципи рівності перед законом та пропорційності, які визначені ст. 2 КАС України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність наказу від 31.01.2020 року №1513-СГ та його скасування.
Окрім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання передати у власність позивача спірну земельну ділянку є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, оскільки відповідно до ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Рекомендацією №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року визначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом.
Таким чином, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №816/591/15-а.
Відтак, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Така правова позиція узгоджується з пунктом 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі».
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Як вже зазначалося вище, за змістом ч. 9 ст. 118 КАС України за результатом розгляду у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Тобто, у разі затвердження проекту землеустрою у органа владних повноважень відсутні будь-які варіанти прийняття рішень, крім надання ділянки у власність заявника.
З урахуванням того, що відповідачем вже був затверджений проект землеустрою, у спірному наказі від 31.01.2020 року №1513-СГ відповідач не навів законодавчо обґрунтованих підстав для відмови у передачі земельної ділянки у власність позивача, колегія суддів вважає, що у Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області в даному випадку відсутнє право адміністративного розсуду. Відтак, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність позивача.
Стосовно доводів апелянта, що спірні правовідносини мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Статтею 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності віднесено до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
За правилами ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним наказу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо відмови у наданні позивачу у власність земельної ділянки.
Отже, спірні правовідносини, на думку позивача, виникли у зв`язку із протиправними діями відповідача при вирішенні питання, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції як органу виконавчої влади, тому законність таких дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року по справі № 826/23389/15.
Також колегія суддів не погоджується із посиланням апелянта на постанову Верховного суду України від 09.12.2014 у справі №21-308а14, у зв`язку з наступним.
Так, у зазначеній постанові Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки, а також правомірності надання іншій особі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.
Разом з тим апелянт не зазначає про прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу у власність чи в оренду іншим особам земельної ділянки, стосовно якої позивач порушував питання перед ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про надання у власність земельної ділянки.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що у даній справі спір, який виникає з цивільних правовідносин, відсутній, а дослідженню підлягає виключно владне управлінське рішення (спірний наказ) ГУ Держгеокадастру у Херсонській області, яке у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, що свідчить про поширення на дані правовідносини юрисдикції адміністративного суду.
Аналогічна правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.11.2018 року у справі №826/5735/16.
Також доцільно звернути увагу на те, що метою розгляду однакової категорії справ у межах судів однієї юрисдикції є, серед іншого, забезпечення єдності судової практики.
Зокрема, Європейська комісія за демократію через право (Венеціанська комісія) у виходить з того, що принцип правової визначеності (legal certainty) має важливе значення для довіри до судової системи і верховенства права; правова визначеність також сприяє розвитку та економічного прогресу; необхідно, щоб суди, особливо вищі суди, створювали механізми для запобігання конфліктам та забезпечення узгодженості їхньої судової практики (Доповідь Венеціанської комісії № 512/2009 "Про верховенство права" (Venice Commission: the Rule of Law), що була прийнята на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року на основі зауважень її членів ОСОБА_17 (Нідерланди), ОСОБА_18 ( Швейцарія ), ОСОБА_14 ( Сполучене Королівство ), ОСОБА_16 (Фінляндія); п. 44-50).
Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року №19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року №22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та належність розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства.
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов