П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/21269/19
Провадження № 22-ц/4815/969/20

Головуючий в Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Ковальов І.М.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції
(вступної та резолютивної частин): 
12 год. 31 хв. 16 червня 2020 року 
Дата складення повного тексту: не вказано

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,
в с т а н о в и в:
       У листопаді 2019 року в суд звернулася  ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що на виконанні Костопільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - Костопільський РВ ДВС) перебуває виданий Костопільським районним судом Рівненської області 20 травня 2019 року виконавчий лист №564/1567/17 про стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 020 гривень щомісячно, починаючи з 31 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте відповідач з липня 2017 року по липень 2019 року взагалі не сплачував аліменти на утримання дитини, а тому позивач вважала, що має право на стягнення неустойки. 
       З наведених спонукань просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 77 214 гривень пені за прострочення сплати аліментів за період із 01 вересня 2017 року по 31 червня 2019 року.
       Відповідач поданий позов не визнав, вважаючи його безпідставним. На його переконання, він не мав прострочень зі сплати аліментів, а наданий позивачем розрахунок пені є хибним. 
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року позов задоволено частково. 
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 21 420, 00 гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 гривень для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем рішення суду про стягнення аліментів на користь позивача на утримання їх спільного сина станом на серпень 2019 року, не виконано, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 21 420 гривень, яка визначена у розрахунку заборгованості Костопільського РВ ДВС від 12 листопада 2019 року №16199. При цьому суд взяв до уваги наданий позивачем розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, згідно з яким розмір неустойки склав 77 214 гривень, однак врахував, що стягнення пені не може бути більше ніж 100 відсотків самої заборгованості за несплату аліментів.
       На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в невідповідності викладених у рішенні суду висновків обставинам справи та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду попередньої інстанції про невиконання відповідачем судового рішення про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання їхнього спільного сина, не відповідає фактичним обставинам справи, адже разом із відзивом на позов надано належним чином завірену копію платіжної квитанції, яка підтверджує сплату 19 липня 2019 року всієї суми аліментів в розмірі 21 420 гривень. 
       Суд не надав оцінки й доданій до відзиву копії постанови про закінчення виконавчого провадження від 14 серпня 2020 року, яка ухвалена у зв`язку із відсутністю заборгованості відповідача.        
       Взявши до уваги саме наданий позивачем розрахунок неустойки за несплату аліментів, суд не з`ясував заперечень відповідача з приводу неправильності цього розрахунку. 
       Так, заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року в справі №564/1567/17 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, а саме з 31 липня 2017 до досягнення дитиною повноліття. 
       Проте ухвалою цього суду від 12 березня 2019 року було задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення, а дане рішення при цьому було скасовано. При перегляді заяви були встановлені обставини того, що ОСОБА_1 на час вирішення спору про стягнення аліментів перебував за кордоном України, а про ухвалене за результатами розгляду справи заочне рішення довідався лише 12 лютого 2019 року через свого представника. Тобто до 12 лютого 2019 року ОСОБА_1 не було відомо про існування заочного рішення, що доводить відсутність його вини у несплаті аліментів на утримання сина. 
       Згодом рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2019 року в справі №564/1567/17 частково задоволено позов про стягнення аліментів, а саме в розмірі 1 020 гривень, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду, - 31 липня 2017 і до досягнення дитиною повноліття. 
       Це рішення суду набрало законної сили 03 травня 2019 року, а виконавчий лист на його примусове виконання було видано 20 травня 2019 року. 
       Тому розрахунок пені за несплату аліментів мав обраховуватися за період з 20 травня 2019 року по 30 червня 2019 року. Однак, ураховуючи, що ОСОБА_2 зверталася до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, яку було задоволено 07 червня 2019 року, то, на переконання заявника, в нього взагалі відсутнє прострочення сплати аліментів за період, який вказаний у позовній заяві. 
       З викладених міркувань просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
       Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалася, хоча про таке право було роз`яснено. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
       Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправомірною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).
       Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів).
       Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
       Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.
       Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а, отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.
       Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.
       Це правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.
       Розмір пені за місячним платежем розраховується так. Заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
       Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
       Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
       Таких правових висновків щодо порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) питання стягнення пені зі сплати аліментів вирішено так само у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, проте, помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за несплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення сплати аліментів.
       Матеріалами з`ясовано, що заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року в справі 564/1567/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи від 31 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією відповідно до закону (а.с. 26-27). 
       Частиною 1 ст. 233 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла на час прийняття заочного рішення) встановлено, що заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України.
       Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України 2004 року рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
       Як визначено ч. 1 ст. 232 ЦПК України 2004 року, а також ч.1 ст. 288 ЦПК України, чинній на теперішній час, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
       Тому ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 12 березня 2019 року в справі №564/1567/17 задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2017 року та скасовано його (а.с.30-31).
       Згодом рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2019 року в справі №564/1567/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 020 гривень, але не менше на 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією відповідно до закону. 
       На примусове виконання цього судового рішення судом було видано виконавчий лист, з якого, зокрема, видно, що рішення суду набрало законної сили 03 травня 2019 року, а строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 30 квітня 2019 року (а.с. 32). 
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилося 18 років.
       Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданого Костопільським РВ ДВС (а.с.9), сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження, що нарахований за період починаючи із серпня 2017 року по квітень 2019 року становить 21 420 гривень. 
       Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
       Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України").
       Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
       Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами Сімейного кодексу України.
       Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
       Тому передбачене ч. 1 ст. 196 СК України право позивача на стягнення із відповідача неустойки, як міри відповідальності платника аліментів за прострочення їх плати, виникає з моменту саме набрання законної сили рішення суду про стягнення аліментів у цій справі, тобто з 03 травня 2019 року по липень 2019 року, а саме час, в межах якого пред`явлена позовна вимога. 
       При цьому рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 26 березня 2019 року стягнуто з відповідача аліменти в сумі 1 020 гривень за кожен місяць, починаючи з 31 липня 2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , і таким чином фактично відразу було покладено на відповідача обов`язок зі сплати аліментів за 21 місяць, а їх сукупний розмір становив 21 420 гривень, що й відповідає наданому Костопільським РВ ДВС розрахунку. 
       Отже, виходячи із того, що відповідач прострочив сплату нарахованих саме за кожен місяць у відповідному періоді аліментів на 58 днів, то загальний розмір пені становитиме 12 423,60 гривень (21 420 х1% х58). 
       Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
       Спонуканням для прийняття нової постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло незастосування норм матеріального права, які підлягали до застосування.
        Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року скасувати. 
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 12 423 (дванадцять тисяч чотириста двадцять три) гривні 60 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич 

Судді:                                                                        С.В. Боймиструк

                                                                       Н.М. Ковальчук