Номер провадження: 22-ц/813/2582/20 
Номер справи місцевого суду: 522/18205/14-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С. ,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя і його поділ.
Після неодноразових уточнень позову, змін розміру позовних вимог, позивач ОСОБА_2 остаточно просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997р., визнати квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 об`єктами спільної сумісної власності подружжя, поділити спільну сумісну власність подружжя в натурі шляхом виділення квартири АДРЕСА_1 йому у власність, а квартиру АДРЕСА_4 виділити у власність ОСОБА_1 , у зв`язку з чим право спільної сумісної власності подружжя припинити та стягнути на його користь з ОСОБА_1 різницю у вартості двох квартир в сумі 232 000 грн. та понесені ним судові витрати (а.с. 2-4, 35-37, 63-67, 153-154, 164-165, 190-195 т. 1).
Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 вони придбали у спільну сумісну власність кілька квартир. Оскільки усі договори купівлі - продажу квартир оформлялися та реєструвалися на ОСОБА_1 , після розлучення між ними виник спір стосовно прав ОСОБА_2 на це нерухоме майно та його поділ. Крім того одна з квартир за адресою: АДРЕСА_5 була придбана за договором купівлі - продажу зареєстрованим Одеською універсальною біржею «Вітязь», який не було нотаріально посвідчено. Через це, одночасно із вирішенням спору про поділ спільного майна подружжя виникла необхідність вирішення у судовому порядку також питання щодо дійсності цього біржового договору.
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення на її користь 1/2 частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність.
Після уточнень зустрічного позову ОСОБА_1 , не заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , визнання цієї квартири та квартири АДРЕСА_4 об`єктами спільної сумісної власності подружжя, остаточно просила суд визнати за нею та ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину у кожній із спірних квартир без реального поділу цього майна у натурі. Крім цього ОСОБА_1 у листопаді 2018 році доповнила свій зустрічний позов вимогами про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність в загальному розмірі 596943 грн., еквівалент 21 000 доларів США, а також понесених нею судових витрат (а.с. 40-42 т. 1, 1-4 т. 2).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано укладеним договір купівлі-продажу від 28.10.1997 року, між ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені, а також в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі «Вітязь» під № 97-157.
Визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_4 .
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя  поділено між ними в натурі.
Виділено ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., вартістю 736 000 грн.
Виділено ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 62,53 кв.м., житловою площею 33,08 кв.м., вартістю 1 200 000 грн. та визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на цю квартиру.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у якості грошової компенсації різниці вартості майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в сумі 232 000 гривень.
Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_4 , припинено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м.
Вирішено питання про судові витрати.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неправильно встановлені обставини, які мають значення справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також, що судом порушені норми матеріального.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд без дослідження та належної оцінки доказів неправильно встановив наявність у ОСОБА_1 іншого окремого житла і відсутність окремого житла у ОСОБА_2 , також суд без належної оцінки доказів посилався на висновок будівельної експертизи, а також, що суд незаконного застосував строк позовної давності.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , представник ОСОБА_2 зазначає, що твердження апелянта не відповідають дійсним обставинам справи та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не мають будь-яких правових підстав, просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.
Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.
У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.1995 року, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2012 року.
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .
За час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були придбані:
- квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 1-ї кімнати, загальною площею 29,5 кв.м.;
- квартира АДРЕСА_4 , яка складається з 3-х кімнат, загальною площею 62,53 кв.м., яка фактично є підвальним приміщенням, без опалення та газа.
Сторони не дійшли згоди щодо поділу належного подружжю майна.
Квартира за адресою: АДРЕСА_5 була придбана на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997 року, а квартира за адресою: АДРЕСА_6 придбана на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 8191, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Масаловим В.В. 28.12.2001 року.
У вказаних договорах купівлі-продажу покупцем квартир визначена ОСОБА_1 .
На підставі цього біржового договору право власності покупця було зареєстровано в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради», реєстраційний № 248 пр. стр. 128 - р. № 521 від 28.10.1997р.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися з ОСОБА_3 , яка також діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчити договір купівлі-продажу квартири нотаріально, однак від нотаріального посвідчення договору ухилилася пославшись на відсутність вільного часу на очікування у черзі в нотаріальній конторі.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» (діючого на час укладання договору купівлі-продажу квартири) не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущенних до обігу на товарній біржі.
Положення Інструкції «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачали підставу для державної реєстрації договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані товарною біржею.
Разом з тим, відповідно до чинного на час укладання зазначеного договору купівлі-продажу квартири, а саме ст. 227ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Наслідком недотримання цієї вимоги була визначена недійсність договору (ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)).
Таким чином, не зважаючи на реєстрації права власності на придбане майно на підставі біржового договору в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, реалізація цього права для покупця значною мірою є ускладненою внаслідок колізії законів.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
На підставі викладеного, судова колегія застосовує до спірних правовідносин зазначені норми права та визнає договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Одеською універсальною товарною біржею «Вітязь» під № 97-157 від 28.10.1997р., дійсним.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя і його поділ та відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та стягнення на її користь 1/2 частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність, суд першої інстанції виходив з того, що спірні квартири представляють собою окрему неподільну нерухому річ та розділити їх на дві самостійні частини в частках 1/2 і 1/2 є неможливим.
Також судом зазначено, що ОСОБА_1 має інше окремо житло на відміну від ОСОБА_2 .
Однак, із таким висновком суду, колегія суддів погодитися не може, оскільки він не відповідає вимогам закону.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку, суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення, суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальною площею 29,5 кв.м., вартість якої складає 736 000 грн.
Квартира АДРЕСА_4 є трикімнатною, загальною площею 62,53 кв.м., вартість якої складає 1 200 000 грн.
Таким чином обсяг спільного майна сторін спору в зазначених квартирах становить 1 936 000 грн., частка кожного з них відповідно складає по 1/2 – вартістю 968 000 грн., про те кожна із спірних квартир представляє собою окрему неподільну нерухому річ.
Наведені обставини підтверджені висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2940 від 23.02.2017 року.
Враховуючи, що спірні квартири набуті сторонами за час шлюбу, вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, таким чином, колегія суддів вважає, що кожному із подружжя належить по 1/2 частки спірного майна, а оскільки сторони не дійшли згоди  щодо поділу належного подружжю майна, воно підлягає поділу з визнанням за кожним із подружжя по 1/2 частки.
Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини витрат із погашення кредиту за сумісну власність в сумі 596 943 грн., еквівалент 21 000 доларів США та відповідно судових витрат в сумі сплаченого судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 свідомо прийняла на себе тягар спільних кредитних зобов`язань за сумісну власність, однак звернулася з вимогами про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини сплаченої у цей період суми кредитних платежів тільки 06.11.2018 р., тобто ОСОБА_1 пропущений встановлений законом загальний строк позовної давності, який виходячи із початку перебігу з дати останнього платежу 24.04.2014 р. повністю сплив 24.04.2017 р., проте з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності ОСОБА_1 до суду не зверталася.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Судом встановлено, що під час шлюбу з ОСОБА_2 21.11.2006р. ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту № 11081174000.
На отриманий кредит в сумі 165 000 доларів США, вона та ОСОБА_2 придбали у спільну сумісну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_7 .
В подальшому вказана квартира ними була продана, за рахунок виручених від продажу коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю розрахувалися з ПАТ «УкрСиббанк» за своїми кредитними зобов`язаннями.
Проте, після розлучення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 певний час самостійно несла тягар по спільним кредитним зобов`язанням перед банком, за якими в період з 20.01.2012 р. по 24.04.2014 р. сплатила банку 42 472 доларів США, у зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини цих витрат.
З наданих до суду копій квитанцій, в період з 20.01.2012 р. по 24.04.2014 р. підтверджено здійснення ОСОБА_1 28 платежів з погашення кредиту на загальну суму 347 793,29 грн., еквівалент 41 736,059 доларів США та 2 страхових платежів на загальну суму 6020 грн., еквівалент 735,50 доларів США.
Проте, шлюб між сторонами на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси було розірвано 02.11.2012 року, отже виплати в період з 20.01.2012 р. по 25.10.2012 р., а саме 13 платежів з погашення кредиту на загальну суму 19 952,55 доларів США були зроблені ще під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 .
Доказів про те, що виплати по кредиту під час знаходження у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 здійснювала за рахунок своїх особистих коштів, а не із спільних сімейних доходів з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суду надано не було.
Щодо виплат здійснених ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, то згідно наданих нею квитанцій встановлено, що починаючи з 23.11.2012р. та по 24.04.2014р. виплати здійснені на загальну суму 22 478,95 доларів США.
Проте, ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд незаконного застосував строк позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними з тих підстав, що датою останнього платежу є дата 24.04.2014 р., тобто строк позовної давності сплив ще 24.04.2017 р., а з зустрічною позовною заявою, яку ОСОБА_1 уточнила, зазначивши в прохальній частині позову одну із вимог про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини затрат по погашенню боргу, звернулася у 2018 році, при цьому з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності ОСОБА_1 до суду не зверталася.
Згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 та часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2019 року – скасувати.
Прийняти постанову.
В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя і його поділ – відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення на її користь 1/2 частини витрат по погашенню кредиту за сумісну власність – задовольнити частково.
Поділити спільне майно подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1-ї кімнати, загальною площею 29,5 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1-ї кімнати, загальною площею 29,5 кв.м.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , що складається з 3-х кімнат, загальною площею 62,53 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , що складається з 3-х кімнат, загальною площею 62,53 кв.м.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 07 серпня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра