П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/873/20	

                                                                                                                                          Головуючий в 1 інстанції: Фульга А.П.
Місце та час укладення судового рішення «--:--», м. Миколаїв
                                                                                                             Повний текст судового рішення складений 29.07.2019р.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          головуючого судді Крусяна А.В.,
          суддів Градовського Ю.М., Яковлева О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

           20.02.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.; зобов`язання здійснити нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.; зобов`язання нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів.
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2020р. позов задоволений.
          Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, відповідачі подали апеляційні скарги в яких просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
          Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.
          Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1    проходив військову службу у Збройних Силах України, приймав участь у бойових діях, під час проходження військової служби отримав інвалідність 3 групи.
          Наказом Міністра Оборони України (по особовому складу) від 22.04.2016р. №333 ОСОБА_1     звільнено з військової служби у запас, відповідно до пункту «б» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). /а.с.19/ 
          Наказом начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.06.2016р. №100 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Центрального районного військового комісаріату м. Миколаєва. /а.с.20/
                              27.11.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України із запитом про надання інформації щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.; здійснення нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.; нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні коштів. /а.с.25-29/
           04.12.2019р. Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України повідомленням №306/фес/9322 позивачу надано відповідь, що згідно Порядку та роз`яснення Мінсоцполітики від 04.07.2017р. №220/5140 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. При цьому цей Порядок не передбачає механізм виплати суми індексації у поточному році за минулі періоди та виділений фінансовий ресурс у 2016-2017 роках не дозволяв проводити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління. Крім того, управління знаходиться на фінансовому забезпеченні у Фінансовому управлінні Генерального      штабу Збройних Сил України, тому питання нарахування та виплат не входить до меж їхньої компетенції. /а.с.30/
          Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо невиплати йому при виключенні зі списків особового складу частини заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р., позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
          Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011 -XII (надалі - Закон №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
          Згідно ч.3 вищезазначеної статті грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
          Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1282-ХГІ. (надалі - Закон України №1282-ХІІ)
          Статтею 1 Закону України №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
          Відповідно до ст.2 Закону України №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
          Згідно з ч.1 ст.4 Закону України №1282- XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
          Частинами 1-2 ст.5 Закону України №1282-ХІІ встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
          Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону України №1282-Х1І).
          Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначено Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078. (надалі – Порядок №1078)
          Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року   - місяця опублікування    Закону України від 06.02.2003р. №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
          У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.8 п.4 Порядку №1078).
          Згідно з п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
          Так, у    рішенні    Конституційного Суду України від 15.10.2013р. у справі № 9-рп/2013    за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2    ст.233 Кодексу законів про працю України    зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.           Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
          Отже, посилання Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, як на обґрунтованість правомірності своїх дій, на те, що механізм виплати суми індексації у поточному році за минулі періоди та виділений фінансовий ресурс у 2016-2017 роках не дозволяв проводити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління є безпідставними, оскільки виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні    і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
          Крім того, колегія суддів звертає увагу, що звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.
          Дана правова позиція викладена у відповідності до постанов Верховного Суду від 19.07.2019р. у справі №240/4911/18; від 07.08.2019р. у справі №825/694/17.
                              Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
                              Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених    законом    і загальними принципами міжнародного права.
                              Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
          Таким чином, дії Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є порушенням вимог Закону України №1282-ХІІ та Порядку №1078.
          Колегія суддів не бере до уваги доводи Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України про те, що нарахування, виплата грошового забезпечення та індексації не відноситься до його компетенції, виходячи з наступного.
          Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України, виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення саме Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України. /а.с.20/
          Будь-яких доказів, що виплата індексації не відноситься до компетенції Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України апелянтом не надано.     
Разом з тим, зі змісту встановлених судом обставин справи випливає, що позивача було виключено з списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України 10.06.2016р. До суду з даним позовом позивач звернувся 20.02.2020р. вважаючи протиправною невиплату йому індексації грошового забезпечення за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.
Проте, судом першої інстанції не прийнято до уваги факт пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів.
Так,   згідно з ч.1   ст.117 КЗпП   в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У ч.2 ст.2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці»   передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя   статті 2 цього Закону).
Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
Колегія суддів зазначає, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена   статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях   116,   117 Кодексу законів про працю України   норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до ч.1   ст.233 КЗпП   працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За ч.2   ст.233 КЗпП   у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За правилами частини першої   статті 122 КАС   адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої   статті 122 КАС   для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої   статті 233 КЗпП України   у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу   слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення   статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Враховуючи, що позивача було виключено зі списків особового складу 10.06.2016р., до суду він звернувся 20.02.2020р. Тому з урахуванням наведених висновків позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ч.1   ст.233 КЗпП України, з вимогами про стягнення грошових коштів за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р.
Частиною першою   статті 319 КАС України   передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 1   статті 240 КАС України   встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою   статті 123 цього Кодексу.
Згідно частини 3   статті 123 КАС України   передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на викладене, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду та не надано суду поважних причин пропуску строку в частині позовних про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невиплату індексації грошового забезпечення за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р., тому наявні підстави залишення позовних вимог в цій частині без розгляду.
Керуючись ст.ст. 123, 240, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України задовольнити частково, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року в частині зобов`язання Головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України та Фінансового управління Генерального      штабу Збройних Сил України   здійснити розрахунок   та   виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів, а саме індексації грошового забезпечення за період      проходження служби у Головному управлінні Військової служби правопорядку      Збройних сил України за період з 10.01.2016р. по 10.06.2016р. – скасувати, і в цій частині позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Крусян А.В.	
Судді	    	Градовський Ю.М.    Яковлєв О.В.