ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року	Львів	Справа № 308/4828/20 пров. № А/857/9101/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Старунського Д.М.,
суддів Большакової О.О., Кушнерика М.П.,
за участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 травня 2020 року у справі № 308/4828/20 (рішення ухвалено в м. Ужгороді, головуючий суддя Сарай А.І., дата складення повного судового рішення не зазначена) за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, 

                                                   в с т а н о в и в:

Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 21.05.2020 звернулася в суд із адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в якому просила затримати громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.
В обґрунтування позову зазначає, що відповідач об 11.30 год. 19.05.2020 року був прийнятий на територію України під час прикордонно-представницької зустрічі в ППр «Ужгород» ВПС «Ужгород» в порядку угоди про реадмісію осіб, який 06.05.2020 незаконно перетнув державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку на напрямку 7 прикордонного знаку ділянки відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні. Своїми діями відповідач повторно вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та відповідно до ст. 263 КУпАП був затриманий в адміністративному порядку на строк до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. Враховуючи, що відповідач повторно вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців, що виразилось у незаконному перетинанні державного кордону з України в Словацьку Республіку потрапив на територію України нелегальним шляхом, втратив будь які законні підстави перебувати на території України, відсутні будь які документи що посвідчують особу та надають право перетинати державний кордон, просить задовольнити позов, а також врахувати, що між Україною та Народною Республікою Бангладеш не укладено угоду про реадмісію.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 травня 2020 року адміністративний позов задоволено. Затримано ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Народної Республіки Бангладеш, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк до шести місяців.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, вважаючи його прийнятим з порушення норм матеріального та процесуального права, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушеного його право на правову допомогу, а також передчасно та без дослідження всіх обставин справи винесено рішення про затримання з метою ідентифікації, Вказує, що позивачем не у повній мірі були здійснені заходи ідентифікації, зокрема, він не провів процедуру дактилоскопії. Також зазначає, що позивачем не надано йому права добровільного повернення у країну походження, винісши рішення про примусове повернення.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від відповідача  - громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд даної справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено і такі обставини підтверджується матеріалами справи, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , 19.05.2020 року об 11.30 год. був прийнятий на територію України під час прикордонно-представницької зустрічі в ППр «Ужгород» ВПС «Ужгород» в порядку угоди про реадмісію осіб, який 06.05.2020 року незаконно перетнув державний кордон в складі групи осіб із України в Словацьку Республіку на напрямку 7 прикордонного знаку ділянки відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний», після чого був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги з урахуванням того, що у відповідача відсутній належний паспортний документ для виїзду з території України, на підставі якого він може вибути з території України, він не належить до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, доказів протилежно не представлено, при тому порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та фактично незаконно перебуває на території України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Кодексом адміністративного судочинства  (КАС) України.
В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Як видно з матеріалів справи та пояснень позивача, судом встановлено, що у відповідача на час передачі стороною Словацької Республіки та прийняття судом рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України були відсутні будь-які документи, що посвідчують його особу та на підставі яких він може легально виїхати за межі території України. Крім того, відповідачем повторно допущено порушення законодавства України про правовий статус іноземців та з прикордонних питань, а саме правила перетину державного кордону України з Словацькою Республікою, хоча, реалізуючи свої права та свободи, відповідач міг встановленим порядком іммігрувати в Європейські країни, не завдавши шкоди національним інтересам України. Проте вибрав найбільш легкий та незаконний спосіб перетину кордону без належних на це документів.
Отже, в судовому засіданні було встановлено та відповідачем не спростовано, що він немає документів, які підтверджують законність його перебування на території України, передбачених п.п. 16-19 та 20 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або дають право на виїзд за межі території України.
За визначенням пункту 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Згідно з частиною 4  статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.
Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.
Згідно з п. 12 розділу ІІ Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 лютого 2016 року №141, іноземці та особи без громадянства утримуються в ПТПІ протягом строку, необхідного для виконання постанови адміністративного суду: про примусове видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України; затримання з метою ідентифікації та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, але не більш як 12 місяців.
Частиною 1 ст. 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У відповідності до частини 2 статті 289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.
Згідно частини 11 статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Колегією суддів встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулася до суду з даним адміністративним позовом про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України за наслідком встановлення повторного факту незаконного перетину відповідачем кордону України, зокрема і з Словацькою Республікою та передачі його поліцією Словацької Республіки українській стороні відповідно до Угоди між Україною та Європейським співтовариством від 10.06.2007 року «Про реадмісію осіб», що свідчить про порушення відповідачем законодавства України з прикордонних питань та наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач при прийнятті рішення  про видворення за межі території України ухилятиметься від його виконання, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а також існує ризик його втечі, при тому доказів законного перебування на території України суду надано не було. Дані обставини  вказують на те, що відповідач добровільно не повернеться у країну походження, що спростовує доводи апеляційної скарги про ненадання права відповідачу добровільного повернення у країну походження винесення рішення про примусове повернення.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Таким чином, встановлено, що у позивача були достатні підстави для подання до суду, з підстав передбачених частиною першою статті 289 КАС, позовної заяви про застосування судом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 затримання з метою ідентифікації через відсутність у такого документа, що дає право на в`їзд чи виїзд з України.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк до шести місяців.
Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні.
В матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).
Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Таким чином, колегія суддів дійшла переконання, що оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не мав документи, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України чи таких, що дають право на виїзд за межі території України, існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, то є законні підстави для його затримання з метою належної ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено право відповідача на правову допомогу, то колегія суддів приймає до уваги наявну в матеріалах справи заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про те, що позовні вимоги йому доведено на зрозумілій мові та у зв`язку з карантинними заходами, пов`язаними з епідемією коронавірусу, просить суд позовну заяву розглядати без його участі. Крім того, у протоколі про адміністративне затримання відповідача від 19.05.2020 у відповідних графах зазначено, що ОСОБА_1 потребує послуги захисника, якого запросити. Про затримання особи повідомлено ЦБВПД №389 о 11:58 год. 19 травня 2020 року в телефонному режимі інформацію прийняв ОСОБА_5 . Тобто, як позивачем, так і судом першої інстанції дотримано право відповідача на правову допомогу.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи з повним їх дослідженням, порушень матеріального або процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи не спростовують висновків суду, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 229, 243, 272, 289, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 травня 2020 року у справі № 308/4828/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Д. М. Старунський 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	М. П. Кушнерик