КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/10755/2020  
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                               Справа № 759/2143/20
 
13 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                         -  Левенця Б.Б.
                                    -  Борисової О.В.
при секретарі             -   Масловській К.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  представника  ОСОБА_1 адвоката Зарубіної Тетяни Михайлівни на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року, постановлену під головуванням судді Ул`яновської О.В., про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за заявою  ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини,-
 
                                     в с т а н о в и в:
 
03.02.2020 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину.
Заяву обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.
З огляду на викладене просила суд видати судовий наказ про стягнення зі ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
31 березня 2020 року Святошинським районним судом міста Києва видано судовий наказ №759/2143/20 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави Україна судовий збір в розмірі 210,20 грн.
03 червня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування вказаної заяви посилався на те, що під час видачі судового наказу про стягнення аліментів судом не було враховано, що відповідно до ч.2 ст.160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, у той час, як у ОСОБА_2 таке право вимоги було відсутнє, оскільки на момент розгляду заяви про видачу судового наказу і на сьогоднішній день його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає з ним, а тому обов`язок по сплаті аліментів на його утримання на користь  матері дитини  ОСОБА_2 у нього відсутній. Також звернув увагу на те, що 18.05.2020 року Святошинським районним судом міста Києва по справі 759/7712/20 іншим складом суду видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.05.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
З урахуванням викладеного, просив  суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий документ - судовий наказ Святошинського районного суду м. Києва від 31.03.2020 по справі №759/2143/20 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судового  наказу  у цивільній справі за заявою  ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 21 липня 2020 року представник  ОСОБА_1 адвокат Зарубіна Тетяна Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року  є незаконною, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначила, що факт проживання дитини з батьком  підтверджено актом від 12.05.2020 року, складеним депутатом Вишневської міської ради ОСОБА_7., в якому  зазначено, що з грудня 2019 року дитина постійно проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , а також показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , довідками медичних закладів, довідкою зі школи, фотокартками, платіжними документами, тощо. У свою чергу, ч.2 ст.160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, у той час, як у ОСОБА_2 таке право вимоги було відсутнє.
Посилається  на те, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку наявним у справі доказам.
Враховуючи те, що саме батько проживає разом з сином з грудня 2019 року та забезпечує його всім необхідним для його фізичного та інтелектуального розвитку, то у відповідності до  вимог ч.3 ст.181 СК України, у нього відсутній обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дитини на користь матері.
Крім того, судовим наказом Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року по справі 759/7712/20 стягнуто з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже вказаним судовим наказом було встановлено обов`язок саме матері дитини сплачувати аліменти на утримання сина та, відповідно, було встановлено відсутність обов`язку батька сплачувати аліменти на утримання сина на користь ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що батько дитини зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина на користь матері ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Лутковська Валерія Володимирівна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що заявником не спростовано факту проживання дитини з матір`ю. Доказів на підтвердження існування підстав для визнання судового наказу від 31 березня 2020 року таким, що не підлягає виконанню заявником надано не було. Звернула увагу на те що, подаючи заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину з ОСОБА_2 (справа №759/7712/20) ОСОБА_1 не повідомив суд першої інстанції про існування судового наказу від 31 березня 2020 року, який набрав законної сили.
 В судовому засіданні представник  ОСОБА_1 адвокат Зарубіна Тетяна Михайлівна просила апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Представник  ОСОБА_2 адвокат  Лутковська  Валерія Володимирівна  в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи  судом повідомлена  встановленому законом порядку, подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайтяністю в цей день у розгляді іншої справи.  Вказане клопотання  колегія суддів  відхилила з огляду на те, що явка до апеляційного суду не є обов`язковою, представником подано відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено   заперечення щодо доводів апеляційної скарги.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника  ОСОБА_1 адвокат Зарубіної Тетяни Михайлівни,  перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 12 червня 2012 року серії НОМЕР_1 (а.с. 5).
Відповідно до довідок про реєстрацію місця  проживання особи, виданих Відділом з питань  реєстрації місця проживання/перебування  фізичних осіб Святошинської  районної в м.Києві державної адміністрації 23.12.209 року,  зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є  квартира  АДРЕСА_2 з  04.11.2003 року по теперішній час.  Зареєстрованим місцем проживання  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1   з  26.06.2012 року по теперішній час є квартира АДРЕСА_2 .
03.02.2020 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із заявою  про видачу судового наказу про стягнення зі ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Обґрунтовуючи вказану заяву посилалась на те, що вона та ОСОБА_1 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, батько дитини проживає окремо, надає матеріальну допомогу на утримання сина, проте суми, які він надає не є фіксованими і сплачуються ним  у тому розмірі, в якому він вважає за доцільне. Угода про сплату аліментів  між ними не укладалась. З метою захисту  права дитини на належне утримання з боку батька просила її заяву про видачу судового  наказу задовольнити.
31 березня 2020 року Святошинським районним судом міста Києва видано судовий наказ №759/2143/20 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави Україна судовий збір в розмірі 210,20 грн.
03 червня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, в обґрунтування якої посилався на те, що під час видачі судового наказу про стягнення  з нього аліментів на утримання  сина на користь  його матері  ОСОБА_2 , судом  не було враховано, що на момент розгляду заяви про видачу судового наказу і на сьогоднішній день син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає з ним, а тому обов`язок по сплаті аліментів у нього відсутній. ОСОБА_2   на підтвердження  того, що син проживає з нею було  надано до заяви  про видачу судового наказу довідку про те, що син  зареєстрований за  адресою її проживання  в квартирі  АДРЕСА_2 . Проте, вказаний доказ  жодним чином не підтверджує  обставин фактичного  постійного проживання дитини за вказаною  адресою та ту обставину, що дитина  знаходиться на повному утриманні  матері ( стягувача).   З огляду на зазначене, вважає, що судовий наказ   Святошинського районного суду м.Києва від 31 березня 2020 року  про стягнення з нього аліментів було видано  помилково, а тому є визначені ст.  432 ЦПК України підстави для визнання вказаного наказу таким, що не підлягає виконанню.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції послався на те, що  наведені  боржником  обставини не є визначеними  процесуальним законом підставами  для визнання  судового наказу  таким, що не підлягає виконанню. Посилання  ОСОБА_1 на  наявність  судового наказу  Святошинського районного суду м.Києва від   18.05.2020 року про стягнення  з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання сина, як на підставу  для визнання судового наказу  Святошинського  районного  суду м.Києва від 31.03.2020 року   таким, що не підлягає виконанню  є безпідставним, так  як  вказаний наказ  був виданий  раніше і набрав чинності, а тому ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу  судового наказу  про стягнення  аліментів на утримання сина його користь, повинен   був повідомити суд про наявність  судового наказу  від 31.03.2020 року, натомість, заявником не було повідомлено суд про зазначену обставину.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
За змістом ч. 3 ст. 431 ЦПК України судовий наказ є видом виконавчого документу. Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів, внормовані Розділом VІ ЦПК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Відповідно до змісту вказаної вище норми  ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,  об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.   Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи  встановлені обставини справи  та надані  на їх  підтвердження докази, колегія суддів вважає, що,  видаючи судовий наказ  від 31.03.2020  року  про стягнення  зі  ОСОБА_1    аліментів на утримання сина  ОСОБА_3   на користь  матері  ОСОБА_2 в розмірі 1/4  частини  з усіх видів його заробітку ( доходу),  суд першої інстанції надав  вірну правову оцінку   доказам,  наданим на підтвердження  факту проживання  дитини з матір`ю,  заявником не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаних висновків суду, а тому  суд прийшов до  вірного висновку  про те, що  вказані доводи заявника не є підставою  для визнання  судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на встановлені вище обставини, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_2 було відсутнє право вимоги, тому вона не могла звертатися із заявою про видачу судового наказу, оскільки такі доводи скарги не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, якими визначено право особи, з якою проживає дитина на одержання аліментів на дитину з іншого з батьків, який проживає окремо.
Колегія суддів відхиляє доводи  апеляційної скарги  та вважає обґрунтованим висновок суду  першої інстанції  про те, що   наявність  судового наказу  Святошинського районного суду м.Києва від   18.05.2020 року про стягнення  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліментів на утримання сина,  не є підставою   для визнання судового наказу  Святошинського  районного  суду м.Києва від 31.03.2020 року   таким, що не підлягає виконанню, оскільки судовий  наказ   від 31.03.2020 року був виданий  раніше і набрав чинності, а тому  саме  при видачі  судового  наказу  від 18.05.2020 року  суд повинен  був враховувати наявність  судового наказу від 31.03.2020 року. Проте,  заявник ОСОБА_1 , звертаючись до суду із заявою про видачу  судового наказу  про стягнення  аліментів на утримання сина на його користь,  не  повідомив суд про вказані обставини і вони не були враховані судом при видачі  судового наказу від 18.05.2020 року.
За таких обставин колегія суддів  вважає, що  суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Зарубіної Тетяни Михайлівни.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                        п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  представника  ОСОБА_1 адвоката Зарубіної Тетяни Михайлівни залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
          Повний текст  постанови  складено  13 серпня  2020 року.
          Головуючий:                                          Судді: