ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4718/20 Справа № 207/3437/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Варенко О.П.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В., 
за участю секретаря Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області 
на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, 

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у березні 2006 року на автодорозі Київ-Луганськ-Ізваріно зі сторони м.Дніпродзержинська у напрямку м.Кіровограда на території Криничанського району Дніпропетровської області на 414 км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Шевроле Лацетті» та автомобіля «Фольксваген Пассат», за кермом якого він перебував. 
Органом досудового розслідування 21 липня 2006 року порушена кримінальна справа та у подальшому 8 лютого 2010 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України 2001 року і обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 
Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року його визнано невинним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України 2001 року та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину.
Ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2014 року вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року залишено без змін. 
У зв`язку з досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінальної справи відносно нього, обранням запобіжного заходу зазнав душевних страждань, що полягали у негативних емоціях, що пережив, а також душевні страждання полягали в перебуванні у постійному емоційному напруженні, оскільки дорожньо-транспортна пригода трапилась не з його вини та з незрозумілих причин його намагалися притягнути до кримінальної відповідальності. Перебував під слідством та судом з 8 лютого 2010 року по 5 червня 2014 року, що складає 52 місяці. Незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд спричинило суттєві зміни у його житті та порушення нормальних життєвих зв`язків, а саме створювало перешкоди у звичному виконанні своїх службових обов`язків, оскільки у період дії запобіжного заходу працював на юридичну фірму, яка територіально розташована у м.Києві, та по роботі необхідно було час від часу з`являтися у м.Києві. 
З огляду на зазначене, просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1 275 210 гривень 00 копійок за рахунок Державного бюджету України, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 23 січня 2019 року, відповідно до якого орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої йому моральної шкоди складає 270 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.
Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду моральну шкоду у сумі 193 643 гривні 00 копійок, судові витрати 868 гривень 59 копійок. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 та Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області звернулись з апеляційними скаргами, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вважає, що судом помилково не прийнято до уваги висновок експерта щодо завданої йому моральної шкоди. Тому просив рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та задовольнити його позов в повному обсязі.
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в своїй скарзі посилається на те, що докази заподіяння моральної шкоди відсутні, досудове розслідування здійснювалося слідчими підрозділами, що знаходяться в стадії припинення. Зазначає, що обов`язковою умовою для відшкодування шкоди є саме незаконність дій органів дізнання, однак відкриття кримінального провадження та застосування запобіжного заходу здійснювалися у відповідності до норм законодавства. Крім того, вважає, що при визначенні суми до відшкодування суд мав враховувати мінімальну заробітну плату станом на час знаходження позивача під слідством. Тому відповідач просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Державна казначейська служба України подали відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просили його апеляційну скаргу залишити без задоволення.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якій просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 21 червня 2006 року старшим слідчим слідчого відділу Криничанського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровської області Касьян В.М. порушено кримінальну справу № 6061110 за ознаками злочину , передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (том 1, а.с. 10), обвинувальний висновок стосовно ОСОБА_1 затверджений 1 квітня 2010 року заступником прокурора Дніпропетровської області старшим радником юстиції Кузьменко С.А. (том 1, а.с. 12 - 13). 
08 лютого 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України 2001 року та обрана міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (том 1, а.с. 14). 
Постановою слідчого відділу по ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Касьян В.М. від 15 лютого 2010 року накладено арешт на цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с.11). 
Згідно з вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року (том 1, а.с.15-22), ОСОБА_1 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України 2001 року визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні вказаного злочину. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2013 року вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (том 1, а.с. 23-25) . 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 червня 2014 року вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2013 року щодо ОСОБА_1 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 липня 2013 року залишено без змін (том 1, а.с. 26-29).
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Положеннями ч.ч.1, 2, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 
Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно з ч.1 ст.2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду .
Згідно ст.3 цього Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода.
Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування , прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3 , 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно зі ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно матеріалам справи, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 8 лютого 2010 року до 30 липня 2013 року, що складає 41 місяць.
Судом встановлено, що до позивача було застосовано найменш суворий запобіжний захід, він не відсторонювався від роботи, зміна в робочих стосунках відбулася саме через ДТП і наслідків ДТП та непрацездатності позивача, а не внаслідок порушення щодо нього кримінальної справи.
Ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 723 гривні. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 41 місяць, чим йому завдано моральних втрат, які призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто на його користь моральну шкоду в розмірі 193 643 гривні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що мінімальний розмір шкоди до стягнення складає 245 596 грн, оскільки під слідством та судом він перебував 52 місяці, підлягають відхиленню, так як період від моменту пред`явлення обвинувачення позивачу (08 лютого 2010 року) до часу набрання вироком законної сили, тобто до 30 липня 2013 року, складає 41 місяць, тому судом вірно обраховано розмір моральної шкоди до відшкодування: 41 х 4 723 грн = 193 643 грн.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом помилково не прийнято до уваги висновок експерта щодо завданої йому моральної шкоди, підлягають відхиленню, оскільки зводяться до переоцінки доказів, право на оцінку яких має лише суд, згідно положень ст. 89 ЦПК України. Висновок експерта у даному спорі має рекомендаційний характер та містить лише орієнтовний розмір завданої позивачу моральної шкоди, в той час як суд правомірно керувався положеннями спеціального Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», про що в рішенні зазначено судом першої інстанції.
Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходив із вимог чинного законодавства, врахував характер і тривалість його душевних страждань та обсяг змін в житті. Визначена судом сума відповідає обставинам справи, засадам розумності, виваженості та справедливості. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про те, що обов`язковою умовою для відшкодування шкоди є саме незаконність дій органів дізнання, однак відкриття кримінального провадження та застосування запобіжного заходу здійснювалися у відповідності до норм законодавства, підлягають відхиленню, оскільки згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
При цьому, згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що при визначенні суми до відшкодування суд мав враховувати мінімальну заробітну плату станом на час знаходження позивача під слідством, підлягають відхиленню з огляду на роз`яснення, викладені в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»: у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян , що діють на час розгляду справи. 
Доводи апеляційної скарги про те, що досудове розслідування здійснювалося слідчими підрозділами, що знаходяться в стадії припинення, не містять правового значення для вирішення спору, оскільки боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є саме держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), що, відповідно до ч.1 ст.  170 ЦК України, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування судового рішення в оскаржуваних частинах, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області - залишити без задоволення. 
Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 січня 2020 року  в оскаржуваних частинах - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко 

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова