ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5424/20 Справа № 201/2832/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик Олександр Степанович, акціонерний комерційний банк “Райффайзенбанк України”, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що  ОСОБА_3 була власником кв. АДРЕСА_1 . В даній квартирі ОСОБА_3 була зареєстрована з 31 березня 1981 року, та до теперішнього часу це її фактичне і єдине місце проживання. В 2004 року її донька - ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 запропонували позивачці продати вказану квартиру відповідачу з метою отримання ними коштів, а саме кредиту в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу, але сказали, що це відбудеться без реєстрації права власності на відповідача, та буде мати лише фіктивний намір, тобто вона - позивач, як була власницею квартири, так і буде нею залишатися. В зв`язку з цим, 05 жовтня 2004 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МL - 300/512/2004, відповідно до якого банк надав позичальнику (відповідачу по справі) кредит у розмірі 17 300.00 доларів США для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Після укладання вказаного кредитного договору та договору купівлі-продажу, примірник якого позивачка не отримала, нічого не змінилося, а саме вона, як була власником нерухомого майна так і залишилася, була зареєстрована в квартирі, користувалася нею та проживала. Більш того, позивачка проживає по сьогоднішній день та сплачує всі комунальні платежі. Таким чином, правовий режим її користування, володіння квартирою не змінився. Відповідно до інформаційної довідки за № 149135396 від 12 грудня 2018 року вказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С. за № в реєстрі 2661. Право власності на нерухоме майно було зареєстроване 15 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В.. Таким чином, договір купівлі-продажу був укладений 05 жовтня 2004 року, а право власності на підставі такого договору на нерухоме майно було зареєстроване лише 15 грудня 2016 року, про що позивачці стало відомо при отриманні інформаційної довідки 12 грудня 2018 року.
Позивачка вважає, що її конституційне право на власність порушено та незаконно позбавлено майна. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений між сторонами 05 жовтня 2004 року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений 05 жовтня 2004 року. Вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.
Рішення суду мотивоване тим, що договір купівлі-продажу квартири був укладений між позивачкою та відповідачем без реєстрації права власності та без передачі такого майна останньому. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відповідач в квартирі не проживав та не проживає до теперішнього часу, а також не був зареєстрований за її адресою, тобто у нього відсутнє право користування нею. Всі ці обставини свідчать про те, що сторони на виконання договору купівлі-продажу не виконали свої зобов`язання, тобто сторони не мали намір створювати юридичні правові наслідки, укладаючи договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2004 року. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення не містить жодного доказу наявності умислу на вчинення фіктивного правочину. Тривала не реєстрація правочину не може свідчити про його фіктивність. Крім того, апелянт зазначає, що саме на підставі заяви позивачки було здійснено реєстрацію права власності за відповідачем, а тому вказана обставини свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог через сплив строку позовної давності. Також апелянт вказує, що позивачка в повному обсязі отримала від покупці-відповідача грошові кошти за продаж квартири, та передала документи на квартиру.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони на виконання договору купівлі-продажу не виконали свої зобов`язання, так як не мали намір створювати юридичні правові наслідки, укладаючи договір купівлі-продажу від 05 жовтня 2004 року. 
Колегія суддів погоджується із вказаним висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в даній квартирі з 31 березня 1981 року та до теперішнього часу це її фактичне, єдине і постійне місце проживання. 
В 2004 році її донька - ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 , запропонували позивачці продати вказану квартиру відповідачу з метою отримання ними кредиту в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу, але сказали, що це відбудеться без реєстрації права власності на покупця, тобто відповідача, та буде мати лише фіктивний намір, тобто позивачка, як була власницею квартири, так і буде нею залишатися. 
Встановлено, що 05 жовтня 2004 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № МL - 300/512/2004, відповідно до якого банк надав позичальнику (відповідачу) кредит у розмірі 17 300.00 доларів США для придбання спірної квартири. 
Після укладання кредитного договору № МL - 300/512/2004 від 05 жовтня 2004 року та договору купівлі-продажу, позивачка як була власником вказаної квартири так і залишилася, була зареєстрована в ній, користувалася нею та проживала. 
Більш того, позивачка проживає по сьогоднішній день у даній квартирі та сплачує всі комунальні платежі. 
Таким чином, правовий режим її користування, володіння не змінився.
Встановлено, що право власності на спірну квартиру за відповідачем було зареєстроване 15 грудня 2016 року.
Таким чином, договір купівлі-продажу був укладений 05 жовтня 2004 року, а право власності на підставі такого договору на нерухоме майно було зареєстроване лише 15 грудня 2016 року.
Тобто, договір купівлі-продажу був укладений між позивачкою та відповідачем без реєстрації права власності та без передачі такого майна відповідачу. 
Більш того, відповідач по справі в квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживав та не проживає до теперішнього часу, а також не був зареєстрований за її адресою. 

Згідно зі ст. 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. 
Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. 
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації).
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 рік), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Вирішуючи даний спір, суд має встановити три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності отримується на підставах, не заборонених законом. Право власності передбачається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не виходить із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.
Статтею 640 ЦК України (момент укладення договору) передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Також у ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Дійшовши висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, так як при його укладенні воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладення договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. 
Доводи апелянта в скарзі про те, що рішення не містить жодного доказу наявності умислу на вчинення фіктивного правочину спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що сторони з метою отримання кредитних коштів уклали вказаний правочин. Внутрішня воля позивачки не відповідала зовнішньому її прояву, так як вона знала, що він не буде виконаний, оскільки має інші цілі, ніж передбачені правочином, а саме — отримання кредиту під заставу (іпотеку) предмета купівлі-продажу. Позивачка впевнена була, що продаж відбудеться без реєстрації права власності на покупця — свого зятя, та буде мати лише фіктивний намір, тобто позивачка вважала, що вона як була власницею квартири, так нею і залишиться. 
Крім того, тривала не реєстрація вказаного правочину, а саме — 12 років підтверджує викладене вище.
Твердження апелянта про те, що на підставі заяви позивачки було здійснено реєстрацію права власності за відповідачем, а тому вказана обставини свідчить про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог через сплив строку позовної давності, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки перереєстрація права власності повинна бути здійснена саме після реєстрації правочину відповідачем, але після цього відповідач ніяких дій не вчинив, що і призвело до звернення до суду позивачем, а також твердження позивачки про порушення її прав у листопаді 2018 року ніким не спростовано 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення. 
За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко