08.07.20
22-ц/812/1137/20
Єдиний унікальний номер судової справи: № 489/4074/19 
Номер провадження № 22-ц/812/1137/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М.,
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на рішення заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва 05 травня 2020 року, ухваленого під головуванням судді – Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 

в с т а н о в и л а :

У липні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 28 березня 2008 року на підставі укладеного договору б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань не виконує у зв`язку з чим станом на 30 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 11 442,38 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 2 898,51 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом – 6 422,80 грн., заборгованість за пенею та комісією – 1 100 грн., штраф – 500 грн. (фіксована частина) та штраф – 521,07 грн. (процентна складова), позивач просив задовольнити позов та стягнути вказану заборгованість.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 березня 2008 року в розмірі 2 898, 51 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 422,80 грн.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 521,07 грн. - штрафу (процентна складова) відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивовано тим, що Умови та правила надання банківських послуг розміщенні на сайті, які містяться в матеріалах даної справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 березня 2008 року шляхом підписання заяви. Наданий позивачем розрахунок заборгованості передбачає поступове зростання відсоткової ставки, починаючи з 22,8%, 30% до 43,20%, проте належних та достовірних доказів на підтвердження таких розмірів відсоткової ставки не надано. Крім того, не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка брала на себе зобов`язання зі сплати винагороди за користування кредитом, які саме послуги були надані ОСОБА_1 , а нарахування штрафу договором не передбачено. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги про стягнення заборгованості за процентами задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що заява, яка власноруч підписана відповідачкою містить базову відсоткову ставку, до того ж остання користувалася перевипущеними кредитними картками зі строком дії до 05/20. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання сторони не з`явились про місце й час судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає. 
За положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 28 березня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).
До позовної заяви крім заяви Банк додав Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку. (а.с.10-15).
Відповідно до укладеного договору, ОСОБА_1 надано кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , термін дії перевипущеної картки до останнього дня травня 2020 року (а.с.53). 
Згідно виписки, наданої Банком по рахунку клієнта за період з березня 2008 року по лютий 2020 року, відповідачка користувалася вказаними картками знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату, тощо, а також частково сплачувала заборгованість, кредитний ліміт в останнє було встановлено у розмірі 3 200 грн. (а.с.46-52).
Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.
За такого, з наданої Банком виписки по картковому рахунку чітко прослідковується користування кредитними коштами та часткове їх погашення.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки перед Банком станом на 30 червня 2019 року складає - 11 442,38 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 2 898,51 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом – 6 422,80 грн., заборгованість за пенею та комісією – 1 100 грн., штраф – 500 грн. (фіксована частина) та штраф – 521,07 грн. (процентна складова) (а.с. 5-8). 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані Банком до суду Довідка про умови кредитування та Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено правовою позицією Верховного Суду України і Верховного Суду, викладеній у постановах від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15), від 17 липня 2019 року (справа № 175/4576/14-ц) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.
Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, обґрунтовано вважав, що в даному випадку надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом із тим, із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідачки заборгованості за процентами колегія суддів не може погодитися.
Так, зі змісту власноручно підписаної ОСОБА_1 заяви про надання банківських послуг вбачається, що в цій заяві сторони погодили базову відсоткову ставку за користування кредитом – 22,8 % в місяць із розрахунку 360 днів у році, узгодили, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості відбувається щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с. 9).
Отже, встановлене свідчить про узгодженння сторонами конкретних умовах кредитування.
Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, поповнюючи рахунок за кредитним договором несвоєчасно та погашаючи заборгованість не у повному обсязі (а.с. 46-52). 
Отже, відповідно до ст.ст. 526, 1054, 1048, 611 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту і процентами за користування кредитними коштами, розрахованими відповідно до узгоджених сторонами умов у власноручно підписаній ОСОБА_1 28 березня 2008 року заяві про надання банківських послуг.
Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» надані відповідачці на підставі укладеного 28 березня 2008 року кредитного договору кредитні картки неодноразово перевипускалися, кінцевий строк дії виданої картки - травень 2020 року (а.с.53).
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, яка розрахована відповідно до відсоткової ставки, встановленої у заяві від 28 березня 2008 року – 22,8%, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами станом на 30 червня 2019 року становить 3 278,32 грн., які підлягають стягненню з відповідачки. 
Отже, всього з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 6 176,83 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 2 898,51 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом – 3 278,32 грн. 
Відповідачкою не надано належних, достатніх та переконливих доказів на спростування вказаної заборгованості. 
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими АТ КБ «Приватбанк» обґрунтовував свої вимоги, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення цих вимог шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача кредитної заборгованості за процентами за користування кредитом – 3 278,32 грн. 
Рішення суду в частині відмови позовних вимог про стягнення заборгованості за комісії та пенею, а також штрафів не оскаржувалося, а відтак не було предметом апеляційного розгляду. 
Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог з ОСОБА_1  на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 949,81 грн. (480,25 грн. - за подання позову + 1469,56 грн. – за подання апеляційної скарги) 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за процентами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Братським РВ УМВС України в Миколаївській області 04 квітня 2002 року) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, р/р НОМЕР_7 , МФО 305299, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.) заборгованість за процентами за кредитним договором б/н від 28 березня 2008 року станом на 30 червня 2019 року в сумі 3 278,32 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Рішення суду в частині судових витрат змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 949,81 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 09 липня 2020 року.