ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/1306/19                                        Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/818/3349/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про визнання права власності

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року, ухвалене у складі судді Дудченка В.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання правочину удаваним, про визнання права власності на 1/2 спільної сумісної власності рухомого майна та про стягнення грошової компенсації на частку майна,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання правочину удаваним, про визнання права власності на 1/2 спільної сумісної власності рухомого майна та про стягнення грошової компенсації на частку майна.
На обґрунтування позову вона зазначила, що протягом останніх 15 років - з 20.05.2002 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони вели разом господарство, мали спільний побут, у них був спільний бюджет, вони придбавали речі в інтересах сім`ї, а коли ОСОБА_7 захворів, то вона здійснювала догляд за ним, піклувалась.
Ними 12.09.2010 був придбаний автомобіль марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, державний номер НОМЕР_2 за покупку якого були сплачені кошти в розмірі 31000 грн, що еквівалентно курсу НБУ станом на 12.09.2010 - 4400 доларів США договором, укладеним у письмовій формі, а саме за довіреністю.
Те, що автомобіль був придбаний за сумісні спільні кошти підтверджується особистою розпискою ОСОБА_7 від 15.10.2016, а також довідкою Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області від 16.11.2017.
Власником автомобіля є ОСОБА_5 , котрий 08 серпня 2010 року надав довіреність ОСОБА_3 на право розпорядження та експлуатації вищевказаного автомобіля.
По факту отримання грошових коштів за придбане авто ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 надав нотаріальну довіреність за №3091 від 12.09.2010, якою уповноважив ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які діють незалежно один від одного, експлуатувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, користуватися, а також розпоряджатися належним йому автомобілем марки та моделі марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .
Позивачка вважає, що за нотаріально посвідченою угодою було приховано інший правочин- договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були передані кошти ОСОБА_3 за автомобіль, а ОСОБА_3 в свою чергу передав їм автомобіль та довіреність з правом його відчуження. Отже, фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводить до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Отже, автомобіль був придбаний за спільні кошти та період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вона вважає, що має право на 1/2 його частину.
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і після його смерті усіма належними йому речами, документами та майном, в тому числі й автомобілем заволоділи діти ОСОБА_7 - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Вона неодноразово зверталася до них з проханням сплатити належу їй компенсацію, а саме частку вартості автомобіля, але її звернення лишились безрезультатними, тому вона змушена звернутись до суд у з даним позовом. Вона вважає, що грошова компенсація за 1/2 частку автомобіля повинна становити 17450,40 грн (за курсом НБУ станом на 12.10.2010 7,9320х2200 доларів США) і просить стягнути суму заборгованості із врахуванням індексу інфляції в розмірі 49706,80 грн і 3% річних за період з 12.09.2010 по 14.05.2019 (3167 днів) в розмірі 12938,76 грн, а разом 62645,55 грн.
Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 - адвокат Білик А.В. надав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він є безпідставним. Так відповідач ОСОБА_2 стверджує, що позивачка з його батьком лише зустрічались, жили окремо кожен в своєму будинку за різними адресами, він ніколи не бачив, щоб позивачка користувалась спірним автомобілем, автомобіль завжди ремонтував його батько сам, або він йому в цьому допомагав. До позовної заяви не надано жодного належного доказу, що міг би підтверджувати факт спільного проживання без укладання шлюбу. Доказами проживання однією сім`єю можуть бути: довідки ЖЕО, реєстраційний запис у паспорті, листування й інше, матеріальну підтримку можна доводити документами (спільна сплата рахунків, оформлення кредиту тощо). Довідка Кобзівської сільської ради від 15.11.2017, на яку посилається позивачка, не може підтверджувати факт спільного проживання без укладання шлюбу і ця довідка протирічить іншій довідці за підписом сільського голови, в якій вказано, що позивачка і ОСОБА_7 мешкали за різними адресами. ОСОБА_1 стверджує, що факт придбання автомобіля на сумісні спільні кошти підтверджується особистою розпискою ОСОБА_7 від 15.10.2016, а також довідкою Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області. Але в довідці відсутні відомості про участь будь-яких осіб під час підписання довіреності на автомобіль «SKODA FELICIA». В даному випадку потрібно перевірити той факт, з яких підстав сільський голова ОСОБА_8 надає відомості про купівлю автомобіля, чим явно виходить за межі своїх повноважень. Позивачка стверджує, що вказаний автомобіль ними було придбано і долучає до позовної заяви копію довіреності на право користування та розпорядження вказаним автомобілем, виписану ОСОБА_3 . Жодного документу, щоб підтверджував перехід права власності на автомобіль до ОСОБА_7 , а тим більше до ОСОБА_1 не додано, а при оформленні довіреності не відбувається переходу права власності на автомобіль. А тому отримання довіреності без належного укладення договору купівлі-продажу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Також до позовної заяви додано копію розписки від 15 жовтня 2016 року, нібито від імені ОСОБА_7 . Вказана розписка надрукована на принтері і, як пояснив ОСОБА_2 , підпис від імені його батька ОСОБА_7 не схожий на справжній. На розписці вказана дата 15 жовтня 2016 року - саме в цей час, в період з 11.10.2016 до 27.10.2016 ОСОБА_7 проходив лікування в Харківському обласному клінічному онкологічному центрі, а саме проходив перший курс хіміотерапії і йому внутрішньовенно вводили сильнодіючі медичні препарати. Отже, позивачка могла підробити таку розписку, або скористатись безпорадним станом померлого, змусити її підписати. Крім того, коли батькові стало вже дуже погано і він не міг керувати транспортним засобом, то 27 вересня 2016 року, ОСОБА_3 оформив довіреність на нього - ОСОБА_2 і батько передав йому автомобіль, який з цього часу і знаходився у його користуванні. З цього часу ОСОБА_7 взагалі більше самостійно не керував автомобілем і, більше того, автомобіль навіть не знаходився вдома у померлого. Про це повинно бути добре відомо і позивачці, якщо вона хоча б провідувала батька, оскільки з цього часу автомобіль вже знаходився постійно не за місцем мешкання ОСОБА_7 . Жодних претензій чи пропозицій з приводу автомобіля чи грошей за автомобіль за життя ОСОБА_7 позивачка не пред`являла, про існування якоїсь розписки не говорила.
Крім того, 26.12.2017 ОСОБА_1 звернулася до Московського районного суду м. Харкова із позовною заявою до цих самих відповідачів, які заявлені в даному цивільному позові. В тому позові вона просила припинити право спільної часткової власності на автомобіль SKODA FELICIA, 1998 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також стягнути з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості вказаного автомобіля у розмірі 49471 (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят одну) гривню 50 коп. Після отримання відзиву на вказаний позов, нею 20.03.2018 було подано заяву про зміну предмету позову, в якій позивачка змінила предмет позову, а саме виклавши позовну вимогу - про стягнення суми за борговою розпискою від 15.10.2016.
Також не підлягають стягненню заявлені судові витрати позивачки в сумі 10000,00 грн, так як не підтверджені жодними доказами.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що вони проживали однією сім`єю з ОСОБА_7 як на території її домоволодіння, так й на території його домоволодіння, разом доглядали худобу, вона доїла корову, а ОСОБА_7 управлявся біля свиней. Здорових свиней тримали на її подвір`ї, маленьких на подвір`ї ОСОБА_7 . Речі свої та ОСОБА_7 вона прала на своєму подвір`ї, вони разом заготовляли консервовані овочі та фрукти на зиму. Протягом п`яти років вони разом тримали корову, потім її продали іншому господарю. За спільні кошти, в період фактичного проживання однією сім`єю нею разом з ОСОБА_7 був придбаний в селі Кобзівка будинок з надвірними будівлями в 2002 році, вони за спільні кошти відремонтували цей будинок, поставили нову огорожу. Але, 15.09.2006 ОСОБА_2 , будучи в нетверезому стані скоїв ДТП, і вони змушені були продати вищевказаний будинок та відшкодувати збитки потерпілим. Крім того, кошти, які вона отримувала за оренду земельної ділянки, вона змушена також була віддати ОСОБА_2 , щоб повністю розрахуватись з потерпіли від ДТП. В 2009 році вона разом з ОСОБА_7 за спільні кошти придбали автомобіль Москвич ІЖ КОМБІ, який влітку 2010 року за спільною згодою ними був проданий і кошти від продажу автомобіля буди витрачені на придбання автомобіля марки SKODA FELICIA. Укласти угоду купівлі - продажу автомобіля вони не мали змоги, так як ОСОБА_7 почав хворіти. Твердження представника відповідача ОСОБА_2 щодо вживання ОСОБА_7 сильнодіючих препаратів й що до їх впливу на свідомість та стан здоров`я останнього, є безпідставними, так як розписка датована ОСОБА_7 15.10.2016 року, а вказані представником відповідача лікарські препарати ОСОБА_7 приймав 27.10.2016, на 12 днів пізніше, ніж дана розписка. Підтверджуючи отримання від ОСОБА_7 коштів за проданий автомобіль, ОСОБА_3 надав розписку про отримання коштів за автомобіль, що підтверджує реальні наміри сторін, а саме, що ОСОБА_7 купив транспортний засіб , котрий має індивідуальні ознаки, котрі вичерпно відображені в розписці ОСОБА_3 .
Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено судом за неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
Вказала, що те, що вона та покійний ОСОБА_7 мали різні адреси реєстрації, жодним чином не спростовує факту їх проживання однією сім`єю.
Вважає, що реєстрація місця проживання чи її брак не могли бути умовою здійснення її та ОСОБА_7 права створити і мати сім`ю без реєстрації шлюбу та без реєстрації при цьому кожного з них за одним і тим же місцем проживання.
Зауважила, що довідка сільської ради від листопада 2017 року, на яку послався суд, як засіб доказування не є належним доказом, оскільки не має обов`язкових реквізитів офіційного документа: належно позначеної дати, включаючи день її реєстрації; належно позначеного реєстраційного індексу, включаючи порядковий номер документа у межах групи документів, що реєструються.
З огляду на викладене вважає, що вказаний доказ був одержаний з порушенням порядку встановленого законом.
Зазначила, що Довідка № 550 з 15 листопада 2017 року, що була надана нею суду, є належним і достовірним самостійним (окремим) засобом доказування, що містить належні, допустимі і достовірні докази, а суд безпідставно вказав у своєму рішенні, що ця довідка видана виключно на підставі усних пояснень свідків - жителів с. Кобзівка.
Послалась на те, що, суд перекрутив зміст показань свідка ОСОБА_9 Свідкові ОСОБА_9 суд приписав сказане свідком ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні 12 лютого 2020 року пояснила, що саме вона працювала завідувачкою ферми.
Вказала, що показання свідків підтверджують усі без винятку передбачені частиною другою статті 3 СК України ознаки, що вказують на наявність сім`ї у неї з ОСОБА_7: спільне проживання то в одному, то в іншому будинкові (залежно від побутових обставин), кожен з яких належав кожному з них до наших сімейних стосунків; спільне придбання і лагодження придбаного у ОСОБА_11 будинку та навколишньої території; спільну купівлю молодника худоби, її перебування у двох обійстях, спільний догляд за худобою у цих двох обійстях упродовж років проживання однією сім`єю, спільне її вирощування, продаж і спільне споживання зароблених коштів; спільний побут в обох господарствах і будинках; взаємні права і обов`язки, коли важчі фізично види сільської праці виконував ОСОБА_7 , легші фізично - вона, коли разом або окремо для обох, за домовленістю, готували їстівні припаси, харчі, готували їжу і споживали її; коли вони брали одночасно участь у фінансовому забезпеченні стану придбаної за спільні кошти машини.
Вважає, що суд не врахував, що за частиною другою статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Послалась на те, що суд незаконно застосував редакцію Порядку реєстрації автомашин за умови, що ця редакція набула чинності шість років по придбанні спірної автомашини ОСОБА_7 та нею.
Зазначила, що на день придбання спірної машини норми Порядку реєстрації автомашин не передбачали укладання письмового договору купівлі-продажу автомашини з його нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією. 12 вересня 2010 року пункт 8 Порядку називав лише два згадані види договорів, укладення яких не стосувалося спірної автомашини. Порядок дозволяв реєструвати транспортні засоби на підставі інших засвідчених в установленому порядку документів, що встановлюють право власності на транспортні засоби, перелік яких не є вичерпним, а також - на підставі засвідчених в установленому порядку копій рішень суду про визнання фізичної особи власником транспортного засобу (за абзацами четвертим і п`ятим пункту 8 Порядку реєстрації автомашин).
Вважає, що у сукупності з зазначеними розписками (від 12 вересня 2010 року ОСОБА_3 та від 15 жовтня 2016 року ОСОБА_7 ), поясненнями ОСОБА_3, показаннями свідків, її поясненнями свідчать, що вона та ОСОБА_7 спільно були особами, що за прихованим правочином з купівлі-продажу автомашини придбали її.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала суддю-доповідача, пояснення позивача, її представника - адвоката Дейни С.А., відповідача ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - адвоката Білика А.В., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кобзівка Красноградського району Харківської області помер ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 13).
ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності за реєстровим №709 від 08.08.2010, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніною Т.А., 12.09.2010 була видана довіреність НМХ 024741, якою уповноважено ОСОБА_7 або ОСОБА_1 , які діють незалежно один від одного, експлуатувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, користуватися, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним ОСОБА_5 автомобілем марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, державний номер НОМЕР_2 (а.с.14-15)
Позивач стверджує, що за вказаною угодою було приховано інший правочин, а саме договір купівлі-продажу автомобіля, на підтвердження чого надала копію розписки ОСОБА_7 від 15.10.2016, де вказано, що він цією розпискою засвідчує, що 12.09.2010 року ним, разом з ОСОБА_1 був придбаний автомобіль марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , за який були виплачені кошти в сумі 17 тис. грн з його сторони та 14 тис. грн зі сторони ОСОБА_1 . Після придбання автомобіля вони з ОСОБА_1 разом користувалися автомобілем, експлуатували та проводили ремонти за кошти, які вкладали в рівних долях (а. с. 17). Вона вважає, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , а тому автомобіль є сумісною власністю подружжя і вона має право на 1/2 частину вказаного автомобіля.
На підтвердження вказаного факту вона надала довідку Кобзівської сільської ради № 550 від 15.11.2017, в якій вказано, що на підставі усних пояснень свідків, жителів с. Кобзівка, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 дійсно на протязі п`ятнадцяти років перебували у громадянському шлюбі, вели спільне господарство, придбавали спільні речі, в тому числі автомобіль марки «Шкода Феліція-універсал», та вона здійснювала догляд за хворим ОСОБА_7 по день його смерті (а.с.18).
В той же час відповідно до довідки сільської ради від листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були зареєстровані та фактично проживали за різними адресами, а саме ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 (а. с. 64).
В судовому засіданні позивач підтвердила дані факти та дійсно пояснила, що вони з ОСОБА_7 були зареєстровані за різними адресами, проживали на два будинки (то в одному, то в іншому, то кожен у себе,) худобу доглядали на два господарства, готували їжу кожен у себе, що ставить під сумнів, що їх стосунки мали характер сімейних.
Крім того, із розписки ОСОБА_7 від 15.10.2016, з приводу походження коштів на придбання автомобіля SKODA FELICIA, 1998 року випуску, на яку посилається позивач (а. с. 17), чітко вбачається, що у кожного були свої грошові кошти, а саме за цей автомобіль ОСОБА_1 сплатила свої кошти в сумі 14000 грн, а ОСОБА_7 - свої власні кошти в сумі 17000 грн.
Таким чином, вказана розписка також підтверджує, що вони не мали спільного бюджету.
Стосовно довідки Кобзівської сільської ради № 550 від 15.11.2017, в якій вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 дійсно на протязі п`ятнадцяти років перебували у громадянському шлюбі, вели спільне господарство, придбавали спільні речі, в тому числі автомобіль марки «Шкода Феліція-універсал», та вона здійснювала догляд за хворим ОСОБА_7 по день його смерті, то в ній зазначено, що ця довідка видана виключно на підставі усних пояснень свідків - жителів с.Кобзівка, прізвища яких зазначені нижче (а. с. 18).
При цьому вказані свідки були допитані в судовому засіданні безпосередньо.
Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 пояснили суду, що їм дійсно відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 дійсно на протязі п`ятнадцяти років перебували у громадянському шлюбі, вели спільне господарство, вони їх вважали як чоловіка та дружину. При цьому вони були зареєстровані та фактично проживали за різними адресами, тобто жили на дві хати (то в одному місці, то в іншому, то кожен у себе). Безпосередніми свідками придбання автомобіля SKODA FELICIA, ніхто з них не був, за які саме кошти і хто з них яку суму вкладав в даний автомобіль їм достовірно не відомо, документів підтверджуючих право власності на нього також ніхто з них не бачив.
Також свідок ОСОБА_9 додала, що вона на початку 2000 років працювала завідуючою ферми та виписувала живність, при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_7 виписували(придбавали) живність на різні накладні, тобто він собі, а вона собі.
Таким чином дана довідка в сукупності з поясненнями свідків, безпосередньо допитаних в суді, також достовірно не підтверджує факт сумісного ведення господарства.
Будь-яких інших доказів, на підтвердження сімейних стосунків з ОСОБА_7 позивачка не надала, не мається таких і в матеріалах справи.
ОСОБА_1 стверджує, що під час спільного проживання ними 12.09.2010 був придбаний автомобіль марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , а довіреність на вказаний автомобіль є прихованим договором купівлі-продажу, а отже удаваним правочином.
При цьому, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена довіреність ОСОБА_3 , який діяв від імені власника автомобіля ОСОБА_5 , якою уповноважено ОСОБА_7 або ОСОБА_1 , які діють незалежно один від одного, експлуатувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, користуватися, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належним ОСОБА_5 автомобілем марки SKODA FELICIA, 1998 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, державний номер НОМЕР_2 .
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила, що дійсно договору купівлі-продажу спірного автомобіля вона з ОСОБА_7 не укладали, а він був придбаний «по довіреності» від 20.09.2010.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердив, що він в 2010 році від імені ОСОБА_5 видав тільки довіреність ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на автомобіль SKODA FELICIA, 1998 року випуску з переліком повноважень, зазначених в ній (а. с. 14), а в 2016 році видав аналогічну довіреність на сина ОСОБА_7 - ОСОБА_2 (а. с. 65). При цьому будь-яких договорів купівлі-продажу чи будь-яких інших договорів, які б підтверджували перехід права власності даного автомобіля на будь-яку іншу особу, в тому числі на ОСОБА_7 чи ОСОБА_1 , він не укладав. Єдиним юридичним та законним власником даного автомобіля на кого оформлено право власності, як на 2010 рік, так і на даний час є ОСОБА_5 .
При цьому відповідно до довіреності (по праву передоручення) ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 27.09.2016 була видана інша довіреність, якою він уповноважує ОСОБА_2 бути представником ОСОБА_5 в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядковування і форм власності і галузевої залежності, в тому числі у відповідних органах Державтоінспекції з питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням належного ОСОБА_5 на праві власності транспортного засобу моделі SKODA FELICIA, 1998 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (а. с. 65).
Суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову свої висновки мотивував також тим, що основних ознак спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, а саме - ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, - у судовому засіданні не підтверджено, а покази допитаних свідків також достовірно не підтвердили такого факту.
Суд першої інстанції також вказав, що позивачем не надано жодних доказів щодо придбання нею і ОСОБА_7 у період спільного проживання однією сім`єю у власність будь-якого майна.
Мотивом відмови у позові районним судом зазначено, що спірний автомобіль ОСОБА_5 , як власником автомобіля, з реєстрації для продажу не знімався, останній є зареєстрованим власником цього автомобіля, а позивачкою чи ОСОБА_7 , яких позивачка вважає власниками вказаного транспортного засобу, жодних заходів для його реєстрації за собою, починаючи з 2010 року, не вживали. При цьому розписка ОСОБА_3 , що надана позивачкою на підтвердження купівлі-продажу зазначеного автомобіля, не охоплюється переліком документів, які подає особа для реєстрації свого права власності на підтвердження правомірності придбання транспортного засобу.
Довіреність була видана за життя ОСОБА_7 , він дію довіреності не припинив, як і позивачка, власником автомобіля вказаний ОСОБА_5 , що додатково свідчить про те, що ніякий договір купівлі-продажу спірного автомобіля раніше не укладався, а отже відсутні підстави для визнання довіреності від 12.09.2010 удаваним правочином.
Суд правильно вважав, що за відсутності укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля у письмовій формі та за відсутності його реєстрації в установленому пунктами 7, 8 Правилами порядку, - згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України зазначений договір не є вчиненим. 
Тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особами, які цю довіреність отримали, а тому відсутні підстави для визнання спірного автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності і визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину даного автомобіля.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Предметом доказування у цій справі є наявність між позивачем та ОСОБА_7 фактичних шлюбно-сімейних відносин.
Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу.
Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Так, позивачем не було надано доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, як і б беззаперечно свідчили про те, що у позивача з покійним ОСОБА_7 склались відносини, які відповідають вимогам сімейного законодавства України щодо ознак подружжя.
Доказування зазначених обставин не може гуртуватись виключно на показах свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Доказів навіть тимчасового мешкання за адресою спадкодавця позивачем не надано.
Не можуть бути такими доказами покази свідків, оскільки поза розумним сумнівом вони не можуть засвідчити безперервність такого перебування позивача та ОСОБА_7 за одним місцем мешкання.
Суд враховує, що навіть позивач точно не визначає, за якою адресою вони мешкали спільно з ОСОБА_7 .
Як зазначено позивачем «проживання на два будинки» свідчать лише про тісні дружні стосунки між останніми, проте достеменно не вказують на перебування осіб у шлюбно-сімейних відносинах.
Факт ведення спільного побуту також не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не було надано доказів спільного придбання будь-якого майна ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
Колегія суддів відхиляє посилання позивача на недопустимість як доказу довідки сільської ради від листопада 2017 року про роздільне мешкання позивача та спадкодавця, оскільки у встановленому порядку відомості, викладені у ній, спростовані не були.
Таким чином, обґрунтованим є висновок районного суду, що позивачем не було доведено факт спільного мешкання та ведення спільного господарства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 60 СК України діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Однак, за недоведеності перебування осіб у шлюбно-сімейних відносинах похідна вимога про поділ майна подружжя також є недоведеною.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частинах першій, другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (стороною).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Згідно з пунктами 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Правила), передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати їх протягом десяти діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею, такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться. Доказами, що підтверджують наявність у позивача права власності на майно є правовстановлюючі документи, зокрема, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу.
Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Вказана правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2016 року у справі № 6-688цс15, на яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно послався районний суд.
Так, п.п. 7,8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів на час виникнення спірних правовідносин передбачали, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). 
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. 
Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. 
Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: 
-довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; 
-договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; 
-копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; 
-довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;
-акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;
-вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;
-договір фінансового лізингу. 
Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспеції, не допускається. 
Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. 
Бланки довідок-рахунків, актів приймання-передачі транспортних засобів підприємств - виробників таких засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, за формами згідно з додатками 1 і 6 є бланками суворої звітності і виготовляються відповідно до порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку, встановленого постановою 
Так, хоча районний суд при цитуванні правової позиції Верховного Суду України навів неактуальну редакцію вказаного порядку, це не вплинуло на правильність висновків районного суду щодо відсутності тотожності між генеральною довіреністю та договором купівлі-продажу транспортного засобу.
Посилання позивача у доводах скарги на те, що наведені у рішенні свідчення стосовно роботи завідуючою ферми та виписки худоби ОСОБА_1 та ОСОБА_7 надала свідок ОСОБА_10 , а не ОСОБА_9 , то така помилка не є суттєвою і не спростовує висновків суду про недоведеність позову. Така описка може бути виправлена судом за правилом ст. 269 ЦПК України.
Таким чином, позивачем дійсно не було доведено, що вона перебувала із покійним ОСОБА_7 у фактичних шлюбно-сімейних відносинах, та що ними спільно було придбано будь-яке майно, а доводи скарги цього висновку не спростовують.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 06 липня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.