Постанова
Іменем України
 
20 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 2609/14801/12-ц
провадження № 61-18534св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2012 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
В обґрунтування позову зазначало, що 14 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 86 000,00 доларів США на термін до 12 травня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,8 % річних.
 
Звертало увагу на те, що банк належним чином виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти, однак останній свої зобов`язання не виконував, в зв`язку із чим утворилась заборгованість.
 
Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитом та відсотками в розмірі 109 095,42 доларів США та пеню в розмірі 
824 273,40 грн.
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь 
ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитом та відсотками в розмірі 
109 095,42 доларів США, що еквівалентно 2 557 483,02 грн, та пеню в розмірі 
376 692,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем доведено, що відповідач допустив прострочення виконання основного зобов`язання, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за кредитом та відсотками, розмір якої не спростований відповідачем. При цьому судом зазначено, що останній платіж відповідач здійснив 02 квітня 2012 року, а банком розраховано заборгованість станом на 30 березня 2015 року, тобто в межах позовної давності, у зв`язку із чим заява представника відповідача про засновування наслідків пропуску позовної давності була відхилена судом першої інстанції.
 
Стягуючи заборгованість за пенею у розмірі 376 692,75 грн, суд першої інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові 
№ 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, дійшов висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою. 
 
Не погоджуючись із зазначеним вище заочним рішенням суду першої інстанції 
ПАТ АБ «Укргазбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправомірно зменшено суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки пунктом 5.8 кредитного договору строк позовної давності визначено у три роки.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року заочне рішення районного суду змінено шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частин рішення зазначення еквіваленту суми заборгованості, яка підлягає стягненню з 
 ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» у національній валюті України - гривні в розмірі 2 557 483,02 грн. В решті заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за останні 12 місяців перед зверненням банку до суду з позовом, тобто за період з 31 березня 2014 року до 30 березня 2015 року, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 
258 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Тому, доводи апеляційної скарги про те, що пунктом 5.8 кредитного договору встановлено позовну давність у три роки визнані судом безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах статті 258 ЦК України, та суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13. Разом з тим, колегією суддів зазначено, що на час укладення кредитного договору ПАТ АБ «Укргазбанк» мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснення валютних операцій, тому кредит, в даному випадку, правомірно видано в іноземній валюті. При цьому, позивач у своїй позовній заяві просив стягнути суму заборгованості саме в валюті кредиту, а тому в резолютивній частині рішення повинно бути зазначено суму стягнення заборгованості саме в іноземній валюті.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, з дотриманням вимог процесуального закону, перевірив доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення з відповідача пені в розмірі 824 273,40 грн та правильно спростував їх відповідними висновками. 
 
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитом та відсотками в розмірі 
77 181,86 доларів США та пеню в розмірі 61 057,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що незважаючи на те, що 28 березня 2012 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направив на адресу відповідача претензію про усунення порушень зобов`язань, в якій просив повернути заборгованість в повному обсязі, позивачем після цього продовжувалися нараховуватися відсотки та пеня за користування кредитом, що відображено в розрахунку заборгованості до збільшених позовних вимог. Змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк не мав права нараховувати відсотки та пеню, таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 28 березня 2012 року (дата пред`явлення вимоги до позичальника) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У жовтні 2019 року ПАТ АБ «Укргазбанк»подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене вище судове рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачено нарахування відсотків до дня погашення заборгованості. При цьому умовами кредитного договору передбачена збільшена відсоткова ставка, за якою відсотки нараховуються починаючи з дня прострочення заборгованості.
 
Наголошує, що реалізація банком свого права дострокової вимоги не є підставою для припинення грошового зобов`язання відповідача та не позбавляє банк права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, в тому числі, щодо нарахування та стягнення відсотків, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі 
№ 906/778/18. Оскільки відповідач продовжував неправомірно користуватись кредитними коштами після реалізацією банком права дострокової вимоги, банк має право нараховувати проценти за користування цими коштами до дня фактичного повернення, оскільки зазначене право прямо передбачено умовами кредитного договору.
 
Також звертає увагу на те, що апеляційний суд порушив пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), скасувавши через чотири роки рішення, яке набрало законної сили.
 
Відзиву на касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку за правилами Цивільного процесуального кодексу України 
(далі -ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та 
ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 86 000,00 доларів США на термін до 12 травня 2028 року із сплатою 14,8 % річних. 
 
Згідно з пунктом 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язується повернення кредиту здійснювати щомісячно з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 359,00 доларів США.
 
Пунктом 3.3.13 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується вчиняти всі необхідні дії для дійсності договору страхування квартири, яка є предметом договору іпотеки, зокрема вчасно сплачувати всі чергові страхові платежі. 
 
Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань банк має право відмовитися від виконання своїх зобов`язань та/або розірвати цей договір, при цьому позичальник зобов`язаний відшкодувати банку збитки в розмірі неповерненої суми кредиту, процентів за користування кредитом та витрат, понесених банком за цим договором, а також повернути банку заборгованість за кредитом, сплатити проценти за користування кредитом, неустойку та інші видатки, понесені банком за цим договором.
 
28 березня 2012 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направив ОСОБА_1 претензію на суму 79 729,17 доларів США, посилаючись на те, що станом на 28 березня 2012 року сума прострочених зобов`язань позичальника за кредитним договором становить 7071,05 долари США, а також те, що пунктом 3.2.6 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання зобов`язань позичальника. Банк просив розглянути боржника претензію та сплатити протягом 10 днів від дати її отримання суму заборгованості за простроченими та поточними нарахуваннями за кредитом, процентам та штрафними санкціями.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 
599 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
До правовідносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі 
№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року в справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Установивши, що банк реалізував своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості, направивши відповідачу претензію від 28 березня 2012 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із кредитним договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, а отже, строк повернення кредиту настав достроково. Зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пеню, штрафи на підставі умов договору. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Таким чином, нарахування відсотків, неустойки та комісії після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена, отже, такі вимоги є безпідставними. 
 
Пункти 3.1.7, 3.1.10 кредитного договору, на які заявник посилається в касаційній скарзі, як на підставу нарахування відсотків та пені після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості, передбачають нарахування відсотків до настання строку виконання основаного зобов`язання. Оскільки банком змінено строк виконання зобов`язання за кредитним договором, такі доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
 
Не заслуговують на увагу також посилання заявника на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі 
№ 906/778/18-ц, оскільки в справі, за результатом розгляду якої прийнято зазначену постанову, банк не змінював строку виконання основного зобов`язання, відсотки та пеня нараховувались в межах існування правовідносин, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного між сторонами. 
 
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення посилання заявника на порушення апеляційним судом пункту 1 статті 6 Конвенції, з огляду на наступне.
 
Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.
 
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява 
№ 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).
 
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява  N 8371/02, пункт 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).
 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).
 
Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553\39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342\95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Верховний Суд враховує, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки такі докази повідомлення про судове засідання 
12 травня 2015 року в матеріалах справи відсутні.
 
Копію судового рішення, що оскаржується, представник відповідача отримав 
24 червня 2019 року, із датою вручення повного заочного рішення суду закон пов`язує обчислення строку подання заяви про перегляд заочного рішення.
 
Враховуючи наведене, підстави вважати, що відповідач домагався перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, відсутні. Через порушенні судом першої інстанції норми процесуального права щодо строків та порядку повідомлення учасника справи про судовий розгляд, а також щодо порядку направлення копії остаточного рішення, відповідач був позбавлений можливості реалізувати своє право на апеляційне оскарження в строк, визначений процесуальним законодавством. 
 
Доводи заявника, що стосуються суті вирішення спору є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до непогодження позивачем з прийнятим судовим рішенням, при цьому направленні на переоцінку доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суд апеляційної інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик