22-ц/804/2004/20 
                                                                                264/2004/20 
                                               
П О С Т А Н О В А
Іменем України
Єдиний унікальний номер 264/2004/20
Номер провадження 22-ц/804/2004/20
03 липня  2020 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів – Баркова В.М., Принцевської В.П.
         сторони:
позивач – Маріупольська місцева прокуратура  № 1Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області 
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року, постановлену у складі судді Матвєєвої Ю.О. у справі за позовом Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2   про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним виловом риби,-
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 07 листопада 2018 року з 18:00 год. до 21:00 год, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_2 , з метою зайняття незаконним рибним добувним промислом у річці Кальміус, маючи у своєму розпорядженні заборонене знаряддя лову – сітку «Павук», знаходячись на узбережжі даної річки в районі вулиці Кінноармійська (Міжрічкова) в Центральному районні міста Маріуполя, незаконно, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, у порушення вимог Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» від 08 липня 2011 року, Правил промислового рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України, затверджених Наказом Державного комітету рибного господарства України №33 від 17 березня 1999 року, здійснили незаконний вилов риби виду «Піленгас» у кількості сто вісімдесят трьох екземплярів та риби виду «Судак», у кількості трьох  екземплярів, чим заподіяли рибному господарству України внаслідок незаконного добування біоресурсів, згідно такс, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1209 від 21 листопада 2011 року, істотну шкоду у розмірі 125 970 грн. Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 червня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винними у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.249 КК України та призначено покарання. Зазначений вирок не оскаржений та набрав чинності 04 липня 2019 року. Заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Маріупольської міської ради Донецької області в рахунок відшкодування збитків, спричинених державі внаслідок незаконного вилову риби 125 970,00 грн.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року позовну заяву заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним виловом риби повернуто заявнику.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Маріупольська місцева прокуратура №1 Донецької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права,  просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що звертаючись з позовом, заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області не обґрунтував  підстави для його представництва. 

Так, прокурор  у позові зазначав, що Азовське басейнове управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області з часу вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінального правопорушення і до теперішнього часу не звернулося до суду з позовом про відшкодування шкоди в розмірі 125 970 грн., завданої протиправними діями відповідачів рибному господарству України. Також до пред`явлення позовної заяви прокуратурою було спрямоване відповідне повідомлення на адресу  Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області про те, що Маріупольською місцевою прокуратурою №1 Донецької області планується звернення  до суду про відшкодування завданої незаконним виловом риби шкоди. Окрім того, безпосередньо в позовній заяві  обґрунтовано підстави для представництва прокуратурою інтересів держави в суді. 

За таких обставин, скаржник вважав, що у прокурора, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підстави для звернення до суду  з позовом та представництва інтересів держави в особі  Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області, оскільки компетентний суб`єкт не здійснює належним чином повноваження по захисту інтересів держави. 

У червні  2020 року Азовське басейнове управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області  подало пояснення на апеляційну скаргу, в яких підтримало доводи апеляційної скарги Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області. При цьому зазначило, що   прокуратура, звертаючись до суду з даним позовом, діє в межах своїх повноважень, визначених законом.

Інші учасники справи своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались. 

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
            
За вимогами п. п.3, 4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає.

Повертаючи позовну заяву заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області, подану в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області, на підставі п.4 ч.4 ст. 185 ЦПК України,  місцевий суд виходив з того, що прокурором не обґрунтовані підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

З таким висновками суду погодитись не можна з огляду на таке.  
          Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
         Пунктом 4 частини четвертої  статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
           Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
          Якщо держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
          У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
        Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
        Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
        У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
         Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява                 № 42454/02, § 35)).
        Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
        Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
           Зазначеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частини четверта та п`ята статті           56 ЦПК України).
          Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
          Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.
        Прокурор, заявивши позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Азовським басейновим управлінням Державного агентства рибного господарства у Донецькій області, які полягають в непред`явленні позову про стягнення майнової шкоди, яка спричинена скоєнням кримінального правопорушення (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).
Підставою для повернення позовної заяви позивачеві,  на думку суду першої інстанції,  є те, що прокурором не наведено причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підстави для звернення прокурора до суду, тобто підстави для представництва не обґрунтовані.  Суд вважав, що твердження прокурора, що в провадженні судів відсутні справи до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з тим самим предметом та з тих самих підстав, не є безумовною причиною для звернення прокурора з цим позовом.
        Апеляційний суд  не погоджується з таким висновком суд першої інстанції з огляду на таке.      
       Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
       Незгода суду з наведеним у позовній заяві, на виконання положення зазначеної норми закону, обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і не з`ясування прокурором причин, які перешкоджають Азовському басейновому управлінню Державного агентства рибного господарства у Донецькій області самостійно захистити інтереси держави, не є підставою для повернення позову, як помилково вважав місцевий суд у цій справі.
          Як зазначено вище, держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
       Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).
        Отже, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив невжиття Азовським басейновим управлінням Державного агентства рибного господарства у Донецькій області  заходів захисту в судовому порядку порушень прав держави, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи з`ясував  прокурор причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом. Процедура, передбачена абзацом третім частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
       Обґрунтовуючи право на звернення до суду з цим позовом, заступник керівника Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області посилався на те, що Азовським басейновим управлінням Державного агентства рибного господарства у Донецькій області , яке має право звертатися до суду з позовами  про відшкодування шкоди, заподіяної громадянами, внаслідок порушення законодавства в галузі охорони, використання і відтворення водних біоресурсів, з часу набрання законної сили  вироком відносно відповідачів, а саме з  липня 2019 року і  до звернення до суду з цим позовом, не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав держави.
           При цьому прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив Азовське басейнове управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області  про звернення ним з позовом  до суду (а.с.10).
          Тобто прокурор виконав вимогу частини сьомої статті 175 ЦПК України та відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави та зазначив орган, уповноважений, на його думку, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
          Обґрунтованість вимог прокурора в інтересах держави в особі державного органу вирішується судом вже при розгляді справи по суті шляхом ухвалення відповідного рішення, а не під час відкриття провадження у справі.
           Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від  24 червня 2020 року у справі №  № 761/36138/19 ( провадження № 61-23198св19)  
         Таким чином, місцевий суд дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви позивачеві.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги  є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню,  а ухвалу  місцевого суду про повернення  позовної заяви  Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи,  слід  скасувати, справу  направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
        Керуючись ст. ст. 367, 374,379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області в інтересах держави України в особі Азовського басейнового управління Державного агентства рибного господарства у Донецькій області задовольнити.
Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 березня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Судді:

Повний текст постанови складено  03 липня  2020 року. 

Суддя: