Постанова 
Іменем України                                         
 
22 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 450/3062/15-ц
провадження № 61-41667св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого: Сімоненко В.М.,
суддів - Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,    Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,  
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну          скаргу   ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року, ухвалене під головуванням судді Кукса Д.А., та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів                      Павлишина О.Ф., Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                 ОСОБА_4 ) про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування якого посилалась на те, що до дня смерті матері ОСОБА_5   позивач була зареєстрована та проживала разом з матір`ю, доглядала за нею допомагала в побуті та по господарству, тобто фактично вступила в управління спадковим майном та вважається такою, що прийняла спадщину. Однак, її матір за життя не виготовила правовстановлюючих документів на спадкове майно, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Посилаючись на вищевикладене, позивач ОСОБА_1  просила суд визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частку будинковолодіння в порядку спадкувння, в обгрунтування якого посилалась на те, що   вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сестрами. Оскільки її сестра ОСОБА_2 подала заяву про те, що на спадкове майно матері вона не претендує, вважала, що вона та ОСОБА_1 успадкували по 1/2 частці вказаного будинковолодіння, вступивши в управління спадковим майном. У шестимісячний термін після смерті матері вона приїжджала у с. Дмитре, Пустомитівського району, ночувала там, підтримувала будинок у належному стані та допомагала своїм сестрам. За життя матері вона з своїм чоловіком завжди допомагали їй, провели газ та електрику у будинок. Інших спадкоємців першої черги після смерті матері немає. Також вказувала, що матір за життя не виготовила правовстановлюючих документів на спадкове майно, що і стало підставою для звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене, позивач ОСОБА_3   просила суд визнати за нею права власності на 1/2 частку будинковолодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 . 
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року вказані цивільні справи об`єднані в одне провадження.
Короткий зміст судових  рішень
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін  постановою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом після смерті її матері ОСОБА_5 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке рахується за померлою ОСОБА_5 згідно довідки Дмитрівської сільради №1382 від 21листопада 2015 року.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1 - відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 подала достатньо доказів на підтвердження її вимог, і є єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину та претендує на спадкове майно, однак не може оформити право власності, оскільки правовстановлюючі документи на майно відсутні, та, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її вступу в управління спадковим майном.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У серпні 2018 року  ОСОБА_6  подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року.
 Рух справи у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і витребувано з Пустомитівського районного суду Львівської області цивільну справу                   № 450/3062/15-ц.
Зупинено виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
У  вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просив суд частково скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити повністю.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  мотивована тим, що суд апеляційної інстанції  дійшов до неправильного висновку, що у судове засідання ОСОБА_3 та її представник не з`явились без поважних причин, що призвело до порушення права позивача на правову допомогу. Натомість, позивач наголошує, що вона та її представник мали поважні причини неявки  у судове засідання, а саме - ОСОБА_3 є інвалідом, який пересувається на візку, а її представник був зайнятий у іншому судовому засіданні, про що завчасно повідомив суд. 
 
Суди дійшли неправильних висновків про те, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину, шляхом вступу в управління спадковим майном, які спростовуються тим, що після смерті спадкодавця протягом шести місяців ОСОБА_3 займалась зовнішнім ремонтом спадкового будинку, підвела за власний рахунок до будинку опалення природним газом та електроенергію.
 
Суд безпідставно у грубій формі відмовив ОСОБА_3 у задоволенні клопотання  про визнання явки ОСОБА_1 обов`язковою  для надання особистих пояснень.
 
Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик свідків для надання показань, що позбавило ОСОБА_3   можливості довести свої позовні вимоги.
 
Акт опитування свідків, який було взято в основу судових рішень, є неналежним доказом, оскільки жоден свідок, який підписав вказаний акт, не підтвердив покази у судовому засіданні під присягою. 
 
Доводи інших у часників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина,  до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .
За життя  ОСОБА_5 , своїми майновими правами на випадок смерті не розпорядилася.
До кола спадкоємців ОСОБА_5 належать її діти, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Житловий будинок АДРЕСА_1 , збудований у 1933 році  належав колгоспному двору, головою якого на момент смерті була ОСОБА_5 (а.с.64, 111-114).
Згідно із записами в погосподарській книзі за 1980 - 1982 роки, які сторонами не оспорюються, станом на 19 квітня 1981 року членами колгоспного двору були: ОСОБА_5 (голова двору) її доньки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ( а.с.111).
Згідно погосподарських книг Дмитрівської сільської ради господарство в с. Дмитре, яке в даний час являється будинковолодінням АДРЕСА_1 , рахувалось за ОСОБА_5 .  
Спадкодавець ОСОБА_5 являлася власником вказаного вище житлового будинку, однак при житті не оформила за собою права власності на дане нерухоме майно (а.с.72).
ОСОБА_5  до дня смерті була зареєстрована і проживала у будинку             АДРЕСА_1 . Разом з нею постійно до дня смерті проживали її дочки - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Згідно з актом опитування жителів села Дмитре, складеного комісією зі складу Дмитрівської сільської ради від 06 травня 2016 року, жителі села ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 стверджували, що газ у спірному будинковолодінні проведено за кошти, позичені у сусідів; близько 30 років ОСОБА_3 у село Дмитре не приїжджала; могили покійних батьків доглядає ОСОБА_1 і будинком також займається саме вона.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З доводів касаційної скарги вбачається, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанова Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 рокуоскаржуються повністю. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  підлягає частковому  задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 подала достатньо доказів на підтвердження її вимог, і є єдиним спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину та претендує на спадкове майно, однак не може оформити право власності, оскільки правовстановлюючі документи на майно відсутні, та, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її вступу в управління спадковим майном.
Колегія суддів не може повністю погодитись з вказаними висновками суду першої та апеляційної інстанції з  огляду на наступне.
 
Спірні правовідносини виникли щодо складу спадкового майна, зокрема будинковолодінням АДРЕСА_1 , який є будинком  колгоспного двору.
 
Таким чином, на час відкриття спадщини будинковолодіння відносилось до категорії колгоспного двору, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення цивільного спадкового законодавства, яке було чинним на той час.
 
Згідно із частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
 
Відповідно до статті 563 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент відкриття спадщини) в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах. Правила цієї статті застосовуються також при спадкоємстві майна в господарстві громадян, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сільському господарстві.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
 
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня              1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
 
Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від               24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.
 
У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
 
Встановивши, що спірний житловий будинок на момент смерті ОСОБА_5 відносився до суспільної групи колгоспний двір, суди не  застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, що регулює прядок спадкування та  право власності  на будинковолодіння колгоспного двору, не врахували рівність часток усіх членів колгоспного двору та те, що після смерті члена колгоспного двору до 01 липня 1990 року спадщина не відкривалась,  в результаті чого суди дійшли помилкового висновку про те, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на спірний житловий будинок.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до                  ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому спадщина після її смерті за нормами ст. 563 ЦК УРСР не відкривалась, а право власності на спірний житловий будинок колгоспного двору мали в рівних частках ті члени колгоспного двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.
 
За таких обставин,  у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частку будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті                ОСОБА_5 слід було відмовити за безпідставністю, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відповідно до ст. 563 ЦК УРСР не відкривалась.
 
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 100% житлового будинку у порядку спадкування, колегія суддів зазначає наступне.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на 15 квітня 1991 року були членами колгоспного двору, тому спірний житловий будинок належав їм обом у рівних частках по Ѕ.
 
Оскільки ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та не оскаржувала рішення суду, а ОСОБА_3 не була членом колгоспного двору та відповідно не мала права на частку у спірному будинку, як член колгоспного двору, тому оскаржувані рішення в частині визнання права власності на 100% спірного житлового будинку за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 не порушують прав ОСОБА_3 та сприяють реалізації права власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок у зазначеному розмірі.
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що судами під час розгляду справи було неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року в частині позовних вимог  ОСОБА_3 змінити, відмовивши у його задоволенні за безпідставністю, а не за недоведеністю, а в частині позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно залишити без змін з мотивів викладених у даній постанові.
Керуючись статтями  400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року в частині позовних вимог  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частку будинковолодіннязмінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року в частині позовних вимог     ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування залишити без змін з мотивів викладених у даній постанові.
Поновити виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 лютого 2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                  В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                         А. А. Калараш
 
                                                                                                 С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                 Є. В. Петров
 
                                                                         С. П. Штелик