УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 295/9538/15-ц
провадження № 61-8766ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, постановлену за результатами розгляду заяви  ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на будинок та договору дарування будинку недійсними, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про визнання свідоцтва про право власності на будинок та договору дарування будинку недійсними, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
Визнано недійсним договір дарування від 29 квітня 2015 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 . 
У іншій частині позову відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя залишено без змін.
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування будинку недійсним скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Слюсар В. В., реєстраційний № 769.
28 лютого 2020 року ОСОБА_3 подав до суду апеляційної інстанції заяву про перегляд рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у задоволенні заяви про перегляд рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, ОСОБА_3 5 червня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове судове рішення, яким переглянути рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження ухвали Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність нововиявленої обставини, яка може бути підставою для перегляду рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, Житомирський апеляційний судвиходив із того, що зазначена заявником підстава для перегляду судового рішення є новим доказом, а не нововиявленою обставиною, і не спростовує правильність висновків, покладених в основу рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 28 лютого 2020 року ОСОБА_3 подав до суду апеляційної інстанції заяву про перегляд рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. 
В обґрунтування заяви вказав, що згідно декларації про початок виконання будівельних робіт будівництво будинку АДРЕСА_1 розпочато у вересні 2014 року. Шлюбні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися 26 лютого 2008 року, тому вказаний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином вважав, що декларація про початок виконання будівельних робіт є нововиявленою обставиною.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає. 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частина друга статті 423 ЦПК України).
Нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи могли ці обставини спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
ОСОБА_3 посилається як на нововиявлену обставину на наявність декларації про початок виконання будівельних робіт. Вказує, що не знав і не міг знати про цю обставину.
Проте заявник помилково ототожнив новий доказ із нововиявленою обставиною; зазначена ним обставина не може вважатися такою, що не була і не могла бути відома заявнику на час розгляду справи, оскільки існувала на час ухвалення оскаржуваного судового рішення та могла бути відома ОСОБА_3 .
Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги заявника, ОСОБА_1 оспорювала право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом визнання недійсним договору дарування,укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Укладаючи 29 квітня 2015 року договір дарування, ОСОБА_3 міг бути обізнаним щодо початку будівництва будинку АДРЕСА_1 та про предмет договору дарування у цілому. 
Оскільки ОСОБА_3 не довів, що не знав і об`єктивно не міг дізнатися про наявність декларації про початок виконання будівельних робіт, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що зазначена заявником обставина не є нововиявленою обставиною у розумінні положень цивільного процесуального законодавства і не може бути підставою для перегляду рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга  ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, постановлену за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на будинок та договору дарування будинку недійсними, визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов