ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6126/20 Справа № 192/137/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Щербина  Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
                В С Т А Н О В И Л А:
31 січня 2020 року АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість у розмірі 12551, 35 грн. за кредитним договором №б/н від 26.07.2011, а також судові витрати у розмірі 2102 грн. (а.с.1-5). 
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2020 року відмовлено в задоволені позову АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.60-63). 
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ “ПриватБанк” звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ “ПриватБанк” задовольнити. 
Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 26 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.41-42) та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, укладений Договір про надання банківських послуг (а.с.17). Згідно вказаної заяви відповідачка також ознайомилась з Тарифами банку та виявила бажання оформити на своє ім`я «дебетову карту» та «сбержкнижку (депозит)» (а.с.17 зворот).
У заяві від 26 липня 2011 року відсутнє посилання на розмір бажаного кредиту. Тому суд не має можливості зробити висновок про розмір отриманого відповідачкою кредиту.
До Договору про надання банківських послуг банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по Договору SAMDN50000048023500 (а.с.18), яка містить дату підписання «26.07.2011 р.» та підпис невідомої особи, оскільки прізвище та ініціали навпроти підпису відсутні, а інші відомості, які б могли ідентифікувати особу, яка підписала таку довідку – також відсутні.
Таким чином, судом з`ясовано, що між сторонами крім Договору про надання банківських послуг (а.с.17) також було укладено і Договір SAMDN50000048023500, копію якого позивач суду не надав.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача за договором станом на 09 грудня 2019 року становить 12551 гривня 35 копійок, з яких 3 294 гривні 65 копійок – заборгованість за тілом кредиту, 3 294 гривні 65 копійок – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 546 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 7636 гривень 83 копійки – нарахована пеня; а також нарахований відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штраф в сумі 500 гривень (фіксована частина) і в сумі 573 гривні 87 копійок (процентна складова) (а.с.7-16).
Наданий позивачем розрахунок заборгованості, який складається фактично з трьох розрахунків, складених на різні дати: на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 09 грудня 2019 року не містить підпису уповноваженої особи позивача, прізвища та ініціалів, посади особи, яка склала такі розрахунки. Тим більше, вказані розрахунки не містять відомості про отримання відповідачкою кредитного ліміту в розмірі 2000 гривень, як зазначено в позові.
Судом встановлено, що у заяві відповідача ОСОБА_1 від 26 липня 2011 року сума кредитного ліміту та процентна ставка не зазначені (а.с.17 зворот). Докази про укладання 26 липня 2011 року ОСОБА_1 саме кредитного договору з відповідними істотними умовами щодо розміру кредиту, відсотків за його користування, строку повернення кредиту, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, тощо суду не надано.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату складання відповідачем анкети-заяви, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Частина четверта цієї статті у тій же редакції передбачала, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частинами 1 і 3 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.
АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.
Додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг і витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» позичальником ОСОБА_1 не підписані.
Суди першої інстанції при вирішені питання щодо статусу Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг дійшов правильного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання і обґрунтовано зазначили, що за відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розуміла ОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.
Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Встановивши, що подані банком разом із позовною заявою примірник Умов та правил надання банківських послуг і витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підписані ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що правовідносини сторін цими документами не урегульовані і відмовив у стягненні процентів, пені і штрафів, нарахованих згідно з даними Умовами та Тарифами.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 81, 84, 89, 228, 229, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78, 81 ЦПК України).
Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не довело відкриття ОСОБА_1 банківського рахунку, видачу їй кредитної карти і встановлення кредитного ліміту та його розмір, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у стягненні заявленого позивачем тіла кредита, так як фактичне використання відповідачем кредитних коштів і наявність у неї заборгованості у відповідному розмірі недоведені.
Доводи апеляційної скарги про те, що банк урегулював правовідносини із ОСОБА_1 згідно з принципом свободи договору і відповідач погодилася на те, що умови, на яких вони вступають у договірні правовідносини, зафіксовані у кількох документах: анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Пам`ятці клієнта, Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах банку, колегія суддів відхиляє.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил. За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Твердження заявника про те, що ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, фактично визнала існування кредитного договору між нею і банком, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відмову у позові, оскільки суд дійшов висновку про недоведеність відкриття відповідачу банківського рахунку, видачі кредитної карти, встановлення кредитного ліміту і користування кредитним коштами.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по Договору SAMDN50000048023500 (а.с.18), яка містить дату підписання «26.07.2011 р.» та підпис невідомої особи, оскільки прізвище та ініціали навпроти підпису відсутні, а інші відомості, які б могли ідентифікувати особу, яка підписала таку довідку – також відсутні. Судом з`ясовано, що між сторонами крім Договору про надання банківських послуг (а.с.17) також було укладено і Договір SAMDN50000048023500, копію якого позивач суду не надав.
Посилання заявника на те, що суд не надав належної оцінки анкеті-заяві, довідці, Умовам та правилам надання банківських послуг і розрахунку заборгованості, які підтверджують відкриття відповідачу карткового рахунку, видачу кредитної карти і встановлення на неї кредитного ліміту, зводяться до переоцінки доказів.
       Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України у повній відповідності до норм процесуального права при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду бути залишено без змін.
       Керуючись ст. 367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” залишити без задоволення.
       Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 29 липня 2020 року.

Судді: