УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 514/662/14-к
провадження № 51-3560ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012170110000352, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юр`ївка Тарутинського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 03 липня 2015 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК України — на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 2 ст. 286 цього Кодексу — на строк 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 грудня 2012 року, близько 19 год 35 хв, в порушення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху (далі – ПДР), у стані алкогольного сп`яніння керував технічно справним автомобілем «Mitsubishi Pajero», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Дзержинського в смт Тарутіно Одеської області з боку спуску Антонова в напрямку околиці селища, при наближенні до будинку № 106, не дотримавшись вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3 ПДР, був неуважним, не контролював постійно свого руху, не слідкував за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху – пішохода ОСОБА_6 , який рухався уздовж правого краю проїзної частини в попутному напрямку, не вжив заходів для зменшення швидкості руху до повної зупинки автомобіля, в результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події. Після чого ОСОБА_5 зник з місця пригоди, завідомо залишивши без допомоги ОСОБА_6 , який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, хоча ОСОБА_5 повинен був надати йому допомогу.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 01 липня 2020 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 змінив. Постановив скасувати вищевказаний вирок у частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 135 КК України та закрив кримінальне провадження, в цій частині, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення. Також виключив з резолютивної частини вироку посилання суду на призначення ОСОБА_5 остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу. В решті вирок місцевого суду залишено без змін. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційної інстанції від 01 липня 2020 року, а кримінальне провадження стосовно його підзахисного – закрити.
Обґрунтовуючи наведене захисник указує на те, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Також захисник наголошує, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 439 КПК України, не виконав вказівок суду касаційної інстанції, а також не навів в ухвалі достатніх мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, внаслідок чого оскаржене судове рішення, на його думку, не відповідає положенням ст. 419 КПК України. Крім того, захисник зазначає про те, що суди не обґрунтували висновок щодо вчинення засудженим злочину в стані алкогольного сп`яніння та не надали оцінку висновку експерта про відсутність у крові засудженого етилового спирту. Разом із цим, захисник указує, що суди надали перевагу показанням свідків сторони обвинувачення і, вважає, що не надали оцінку показанням інших свідків та не зазначили мотиви їх відхилення. Крім того захисник вважає, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам сторони захисту щодо штучності плям та слідів крові, виявлених на автомобілі засудженого, та щодо неможливості збереження слідів крові на резонаторі автомобіля.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Однак, попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає у незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Верховний Суд звертає увагу захисника на те, що зазначені обставини, сторона захисту вже висловлювала у суді першої інстанції, на які судом була надана вмотивована відповідь, та у суді апеляційної інстанції, який перевірив висновки місцевого суду і визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. 
Твердження захисника про те, що вирок суду про винуватість засудженого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтується лише на припущеннях та неналежних доказах, є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Так, як видно з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема: 
– показаннями свідків ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які хоча і не були безпосередніми очевидцями події, проте повідомили суду про те, що на місці події було видно сліди волочіння по дорозі від будинку обвинуваченого ОСОБА_5 до того місця де знайшли тіло ОСОБА_6 ;
– показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які, серед іншого, підтвердили факт того, що вони приймали участі в огляді місця події, огляді автомобіля, де були виявлені плями бурого кольору, схожі на кров, та волосся, які були вилучені; 
– показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які, серед іншого, підтвердили факт виявлення та вилучення речових доказів;
– протоколом огляду місці дорожньо-транспортної пригоди від 08 грудня 2012 року; 
– протоколом огляду місця події від 09 грудня 2012 року та фототаблицею до нього;
– висновком експерта від 29 грудня 2012 року № 764 та фототаблицею до нього, згідно якого встановлені пошкодження одягу та взуття загиблого ОСОБА_6 спричиненні внаслідок Дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП);
– висновком експерта від 26 грудня 2012 року № 994, відповідно якого встановлено, що кров в трьох змивах, вилучених з днища автомобіля «Mitsubishi-Pajero Pinin» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить загиблому ОСОБА_6 , а також волосся, вилучене з донної частини автомобіля, належать останньому;
– висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи від 21 серпня 2013 року № 107 по факту ДТП;
– протоколом проведення слідчого експерименту, схемою пригоди та фототаблицею до нього від 04 листопада 2013 року; 
– висновком судової автотехнічної експертизи № 6165 щодо обставин наїзду автомобіля «Mitsubishi-Pajero» на пішохода від 11 листопада 2013 року, з якого видно, що ОСОБА_5 керуючи автомобілем «Mitsubishi-Pajero» державний номерний знак НОМЕР_1 порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку з фактом наїзду автомобіля на пішохода; 
– висновком експерта від 02 січня 2013 року № 194, згідно якого вбачається, що причиною смерті ОСОБА_6 були тілесні ушкодження, отриманні ним внаслідок ДТП;
– висновком судової автотехнічної експертизи № 10180 по дослідженню технічного стану автомобіля «Mitsubishi-Pajero» від 27 грудня 2012 року, з якого видно, що на момент ДТП автомобіль «Mitsubishi-Pajero» знаходився в технічно справному стані;
– висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 10179 по дослідженню автомобіля «Mitsubishi-Pajero» від 27 грудня 2012 року та фототаблицею до нього, згідно якого автомобіль «Mitsubishi-Pajero» має технічні пошкодження, характерні при наїзді на людину. 
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, місцевий суд дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів — з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційні скарги, в яких наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які за змістом та суттю є аналогічні доводам викладеним захисником у касаційній скарзі.
Апеляційний суд, під час останнього розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданих апеляційних скаргах, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Переконливих доказів на спростування вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій захисник у касаційній скарзі не навів.
Так, наведені у касаційній скарзі захисником доводи, з приводу недотримання апеляційним судом вимог ст. 439 КПК України щодо невиконання вказівок Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в ухвалі від 07 листопада 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки, захисник не конкретизував, у чому полягають ці порушення, з огляду на те, що судом апеляційної інстанції належним чином надана відповідь на доводи апеляційних скарг сторони захисту.
Зокрема щодо тверджень захисника про те, що суди надали перевагу показанням свідків сторони обвинувачення і не надали оцінку показанням інших свідків та не зазначили мотиви їх відхилення, то вони є безпідставними, оскільки відхиляючи показання свідка ОСОБА_13 , місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про те, що оскільки останній є знайомим засудженого, то цей факт дає підстави для сумнів у достовірності його показань, при цьому його показання повністю суперечать показанням свідків, які суд визнав логічними, чіткими, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Також апеляційний суд ставився критично до показань свідка ОСОБА_14 , оскільки тільки вона надала показання про той факт, що начебто бачила Газель білого кольору, яка швидко рухалась та під час руху якої, вона почула удар, при цьому, як зазначив суд, її показання не підтверджуються жодними об`єктивними даними. Крім того, апеляційний суд вказав, що версія про участь в ДТП іншого автомобіля була перевірена як на досудовому слідстві, так і в суді першої інстанції і не знайшла свого підтвердження, а такі твердження сторони захисту не спростовують інших доказів вини ОСОБА_5 оцінених належним чином судом першої інстанції в їх сукупності. Що стосується свідка ОСОБА_15 , то вона була засуджена за дачу завідомо неправдивих показань по цій справі з призначенням відповідного покарання.
Щодо плям та слідів крові на автомобілі засудженого, які, на думку сторони захисту, мають штучне походження, то суд вказав, що такі твердження є лише припущеннями сторони захисту, оскільки спростовуються доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 09 грудня 2012 року та фототаблицями до нього, протоколом огляду автомобіля від 09 грудня 2012 року (під час проведення вказаної слідчої дії було виявлено характерні для стану після ДТП деформацію передньої частини кузова та на днище виявлені плями бурого кольору схожі на кров та волосся темного кольору схожі на волосся людини), висновком експерта від 26 грудня 2012 року № 994 (відповідно до якого кров в трьох змивах, вилучена з днища автомобіля «Mitsubishi-Pajero Pinin» державний номерний знак НОМЕР_1 , а також волосся, вилучене з донної частини цього автомобіля належить загиблому ОСОБА_6 ).
Крім того, Верховний Суд вважає недоречними доводи захисника щодо відхилення апеляційним судом доводів про неможливість збереження слідів крові на резонаторі автомобіля, через його високу температуру в робочому стані, оскільки суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у зв`язку з відсутністю відомостей стосовно того, що автомобіль ОСОБА_5 був заведений і працював певний час, достатній для прогріву резонатора автомобіля до робочої температури, неможливо стверджувати, що такі сліди не могли зберегтись. 
Також Верховний Суд вважає безпідставними твердження захисника про те, що місцевий суд не мотивував свій висновок щодо того, що ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, виходячи з наступного.
Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд послався на показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , які будучи попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, зазначали про те, що на момент огляду місця події та огляду автомобіля, тобто через нетривалий час після скоєння ДТП, при спілкуванні з ОСОБА_5 було зрозуміло, що він був з явними ознаками алкогольного сп`яніння. 
Підстав сумніватись в правдивості й достовірності показань свідків у місцевого суду не було, з чим погоджується і Верховний Суд. 
Верховний Суд наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к).
Тому доводи захисника про факт перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно медичними працівниками, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону. 
Разом із тим, апеляційний суд правильно зазначив, що висновок експерта про відсутність алкоголю в крові ОСОБА_5 , на який посилається сторона захисту, не може бути прийнятий до уваги, оскільки дослідження було проведене після сплину тривалого часу. 
Крім того, твердження захисника про те, що апеляційним судом не надано оцінку щодо розбіжностей у висновках експертиз № 107, № 108 і № 194 є недоречними, оскільки в касаційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування, що ці експертизи дійсно мали серйозні протиріччя, які б у контексті даної справи могли вплинути на оцінку сукупності доказів чи висновки суду.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Таким чином, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 03 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 01 липня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3