Справа № 459/3266/19                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І. 
Провадження № 22-ц/811/771/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 13 листопада 2019 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з кожного з відповідачів по 1500,00 грн. моральної шкоди. На обґрунтування позову послався на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 року у справі № 857/5303/19 встановлено, що ним були подані до Червоноградського управління праці та соціального захисту населення дві заяви: одна датована 23.11.2018 року, інша - 10.12.2018 року. В цих заявах йшлося про порушення його прав, визначених ч.3 ст.46 Конституції України, тому що розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям виплачувалася йому з 01.01.2015 року по 26.03.2019 року в розмірі 191,00 грн., потім періодично збільшувався до 302 грн., що є значно меншим від прожиткового мінімуму, встановленого Законом. Цією постановою визнано протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка виявилася у несвоєчасному поданні відповідей на заяви позивача від 23.11.2018 року та від 10.12.2018 року; в іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року залишено без змін. Дане судове рішення в касаційному порядку не оскаржувалось. Вказує, що з 15 січня 2020 року по сьогоднішній день зазнає душевних страждань, оскільки отримавши 12 грудня 2018 року та 27 грудня 2018 року його заяви від 23 листопада 2018 року та від 10 грудня 2018 року, в яких він вказував, що по вині держави він тривалий час харчується лише хлібом, однак відповіді на ці заяви відповідач надав лише 07.03.2019 року. Просить позов задовольнити.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджує, що відповідачами завдано йому моральної шкоди шляхом порушення його прав гарантованих ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян». Також звертає увагу, що суд безпідставно покликався на постанови ліквідованого Верховного Суду України. В апеляційній скарзі просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду.
Одночасно в поданій апеляційній скарзі скаржник просить залучити до розгляду даної справи в якості третьої особи без заявлення самостійних вимог або в статусі другого відповідача, або в статусі співвідповідача Державну Казначейську службу України з тих підстав, з яких він зазначив в самому клопотанні, яке міститься в самій позовній заяві.
Колегія суддів не знаходить підстав для залучення в якості третьої особи без заявлення самостійних вимог або в статусі другого відповідача, або в статусі співвідповідача Державну Казначейську службу України на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки позивач звертаючись до суду з даним позовом вправі був визначити статус Державної Казначейської службу України, зазначивши її як відповідач або третя особа. Позивачем не пред`явлено жодних позовних вимог до Державної Казначейської службу України. Окрім цього, судом не встановлено, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки Державної Казначейської службу України. 
20 липня 2020 року від Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним, а апеляційну скаргу безпідставною і необгрунтованою. Звертає увагу, що позивачем не надано жодних змістовних обгрунтувань і належних доказів заподіяння йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, виражених у формі депресії, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням Секретаріату Уповноваженого та вини останнього в її заподіянні при розгляді скарги позивача від 28.08.2017.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 28 липня 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 10 серпня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що причиною звернення позивача до суду із даним позовом є не вирішення порушених ним питань у зверненнях до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 23.11.2018 року та 10.12.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, не вирішення порушених позивачем питань у своїх зверненнях до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 23.11.2018 та 10.12.2018 вже було предметом розгляду Восьмим апеляційним адміністративним судом за апеляційною скаргою Позивача на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 у справі № 1.380.2019.001043 за адміністративним позовом Позивача до Уповноваженого, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 у справі № 857/5303/19 враховуючи похідний характер вимог про стягнення моральної шкоди від задоволення основних вимог, позов Позивача в частині відшкодування моральної шкоди не був задоволений.
У вказаному вище рішенні Восьмий апеляційний адміністративний суд зазначав щодо відсутності будь-яких доказів моральної шкоди, завданої Позивачу внаслідок встановленої апеляційним судом протиправної бездіяльності відповідача, яка виявилася лише у частині не своєчасному наданні відповіді на звернення Позивача. Інших протиправних дій чи бездіяльності Уповноваженого в межах даної справи судом не встановлено.
Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань і належних доказів заподіяння йому моральної шкоди у вигляді душевних стражданнях виражених у формі депресії, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).
Відповідно до ст. 124, 129 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно п. 1, 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Із зазначених норм процесуального закону слідує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу позову.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положення ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Також в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не представлено, а судами не здобуто жодних належних та допустимих доказів, при наявності яких можна було б прийти до висновку, що відповідачем заподіяно позивачу моральну шкоду у вигляді душевних страждань виражених у формі депресії, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про відмову в задоволенні позову.
Долучені скаржником копії судових рішень не є такими, що дають підстави вважати доведеним факт завдання відповідачами позивачу моральної шкоди.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 січня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 року.

               Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                                Н.П. Крайник

                                                                               Н.О. Шеремета