ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1164/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/5956/19 Категорія: на ухвалу                                              	Гудзенко В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності, -
       
в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання права спільної часткової власності.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.
Ухвала суду мотивована тим, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28.10.2019 року у цивільній справі №7053871/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності, було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог. Вказане рішення суду першої інстанції набрало чинності, оскільки залишено без змін відповідно до постанови Черкаського апеляційного суду від 17.12.2019 року. 
Судом вказано на те, що підстави та предмет позову у даній справі є ідентичними зі справою, що розглядається, оскільки позовні вимоги в обох справах випливають із Договору дарування від 27.05.1994 року та Договору дарування від 29.08.2017 року, стосуються вони одного і того ж нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 . Також, позови подані одним і тим же позивачем, до одного і того ж відповідача, і містять аналогічні позовні вимоги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи, що судом порушено норми процесуального права, просив скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що по справі, яку суд вважав аналогічною триває розгляд в касаційній інстанції. Вказує на необхідність застосування судом п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Крім того, звертає увагу, що справа не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що даний позов та всі інші численні позови ОСОБА_1 до нього, він пов`язує виключно одним предметом – договором дарування від 29.08.2017 року, укладеного між ОСОБА_4 і ним на земельну ділянку площею 150 кв.м., кадастровий №7110800000:02:005:0316 для ведення особистого селянського господарства, яка є особистою приватною власністю та яка була розподілена кожному власнику житлового будинку окремо, на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 року, яка в послідуючому була приватизована кожним власником житлового будинку окремо та виділена кожним власником в натурі на місцевості, належала дарувальнику на підставі рішення Уманської міської ради, про що видано державний акт, який належним чином зареєстрований.
Вказує, що звернення до суду ОСОБА_1 з різними позовами до нього, є примушування відповідача до незаконної передачі позивачу його прав на цю земельну ділянку, що також є зловживанням процесуальними правами з боку позивача. Тому просив суд застосувати до останнього заходи процесуального примусу, наклавши штраф у сумі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16  зроблено висновок, що закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи. Підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі може бути лише наявність на час його ухвалення рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими с амими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності відмовлено. 
Отже, враховуючи, що рішення суду від 28 жовтня 2019 року набрало законної сили, у суду першої інстанції у даній справі за наявності процесуальних підстав є право на закриття провадження.
Тому доводи апеляційної скарги в частині того, що розгляд у даній справі триває, оскільки ухвалою ВС від 16 січня 2020 року відкрито провадження у справі, на можливість застосування судом даної норми права не впливає.
Позов ОСОБА_1 , який розглянуто судом першої інстанції та переглянуто судом апеляційної інстанції, ґрунтувався на тому, що по договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 належала частина будинку у вигляді цілісного майнового комплексу. Добровільний вихід ОСОБА_4 із договору призвів до зміни договірних відносин. Істотна зміна договору дарування порушила цілісність майнового комплексу та його права та інтереси як співвласника землі, що вимагає додаткової угоди. В зв`язку із цим просив визнати право спільної часткової власності на земельну ділянку і зобов`язати відповідача оформити додаткову угоду.
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності. В обґрунтування позовних вимог вказував, що цілісний майновий комплекс по АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_4 і ОСОБА_1 відповідно до договору дарування. Але без його згоди ОСОБА_4 незаконно передала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 150 кв.м., що позбавляє ділянку умов користування і потребує встановлення земельного сервітуту. Порушено цілісність майнового комплексу. В зв`язку із цим просив визнати право спільної часткової власності майнового комплексу по договору дарування від 27 травня 1994 року чинним і для земельної ділянки і зобов`язати ОСОБА_2 відновити попередній правовий статус рівноваги співвласників у сфері земельних відносин.
Отже, як видно із даних позовів, в них є аналогічними склад учасників та предмет позову, однак підстави, які наводить ОСОБА_1 відрізняються, а тому є відмінними обставини, що обґрунтовують звернення до суду.
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до постановлення незаконної ухвали, що в силу статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 травня 2020 року скасувати.
Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання права спільної часткової власності направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 липня 2020 року.

Судді:                                                                        Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

С.І. Бондаренко