Постанова
Іменем України
 
30 червня 2020 року
м. Київ
справа № 175/4630/16-ц
провадження № 61-969св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , Олександрівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 ,	
третя особа - Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 04 вересня 2018 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 , третя особа - Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України, про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з членами своєї сім`ї 
з 5 осіб вселився у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Профспілкового комітету 
від 25 вересня 1981 року та ордеру на отримання жилої площі.
Листом від 05 листопада 2016 року Дніпропетровська районна державна адміністрація повідомила ОСОБА_1 про те, що у них у провадженні знаходиться спадкова справа після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно 
від 22 листопада 2016 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 10 грудня 
2009 року, виданого Олександрівською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області.
Посилаючись на те, що позивач участі у приватизації спірної квартири не приймав, дозвіл на приватизацію іншим членам не надавав, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати приватизацію трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 червня 2004 року 
№ НОМЕР_2, виданого Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва, незаконною; витребувати від ОСОБА_3 як спадкоємця ОСОБА_5 , спірну квартиру шляхом скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису від 10 грудня 2009 року, реєстраційний номер майна № 6078981; виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 04 вересня 2018 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його право на спірну квартиру, а також не надано доказів порушень процедури приватизації спірної квартири, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач набув право на проживання у спірній квартирі на законних підставах, що підтверджується ордером на отримання житлової площі, домовою книгою та довідкою про реєстрацію місця проживання, та добровільно від такого права не відмовився.
Крім того, ОСОБА_1 має право витребувати спірну квартиру у відповідача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Доводи інших учасників справи
У червні 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 31 липня 2004 року між ОСОБА_2 та 
ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого останній купив у ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,50 кв. м, житловою площею 41,90 кв. м.
Спірна квартира належала особисто ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 виданого 03 червня 2004 року Дніпропетровською дослідною станцією інституту овочівництва і баштанництва на підставі розпорядження 
від 26 червня 1981 року № 11.
Оскільки придбана квартира була в стані непридатному для проживання, ОСОБА_5 провів у квартирі капітальний ремонт, який узгодив із територіальною громадою, у результаті перебудови квартира змінила свій вигляд, тому на підставі рішень Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 
від 21 листопада 2007 року № 199, від 21 жовтня 2009 року № 89 та 
від 18 листопада 2009 року № 99 ОСОБА_5 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 10 грудня 2009 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Заповітів ОСОБА_5 не залишав.
14 листопада 2015 року син спадкодавця ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 , внаслідок чого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа № 640/15.
Для перевірки наявності або відсутності родинних відносин між 
ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5 нотаріусом був направлений позивачу лист-запрошення.
Також суди встановили, що відповідно до довідки Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_1. , який з 12 березня 1991 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , з моменту придбання квартири ОСОБА_5 та на день його смерті фактично не проживав у спірній спадковій квартирі, у родинних стосунках з померлим не перебував.
Згідно з домовою книгою у спірній квартирі зареєстрованим значився лише ОСОБА_5 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
У частині третій статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 460-IX) визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа  має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог посилався на те, що він зареєстрований у спірній квартирі на підставі ордеру, а також відсутністю згоди на приватизацію вказаної квартири.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно зі статтями 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушень процедури приватизації спірної квартири, яка відбулася 03 червня 2004 року.
Крім того, суди врахували, що позивач на час приватизації у квартирі (де був зареєстрований) не проживав, власного майна не мав та не цікавився взагалі квартирою. Сама по собі реєстрація за певною адресою не підтверджує факт проживання особи за даною адресою, а відмітка у паспорті про реєстрацію не має значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. 
На підставі встановленого суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач не підтвердив своє право на приватизацію спірної квартири у червні 2004 року. Доказів, що підтверджують поважність причин для збереження житла за відсутнім у спірній квартирі позивачем на момент приватизації, останнім не надано.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач набув право на проживання у спірній квартирі на законних підставах, що підтверджується ордером на отримання житлової площі та довідкою про реєстрацію місця проживання, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Установлено, що ОСОБА_1 на час приватизації спірної квартири, де був зареєстрований, не проживав, квартирою не цікавився, участі у приватизації у зв`язку з цим не брав. Законним власником квартири в результаті приватизації став ОСОБА_2 , який розпорядився на власний розсуд спірною квартирою шляхом її відчуження ОСОБА_4 
Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченком Л. Л.
Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 
2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відчужена квартира належить продавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03 червня 2004 року Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва і зареєстрованого в Новомосковському інвентарному бюро в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 червня 2004 року за реєстровим № 6078981.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду.
З матеріалів справи вбачається, що батько відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 10 грудня 2009 року, яке видане відповідно до рішення Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним сторонами не заявлялись. Отже, відповідач на законних підставах володіє спірною квартирою. А тому наявна в матеріалах справи копія ордера на отримання житлової площі, що видана громадянину ОСОБА_7 на право зайняття з сім`єю з 5 осіб, а саме: трикімнатної квартири 
АДРЕСА_1 , довідка про реєстрацію місця проживання самі по собі не свідчать про право власності позивача на спірну квартиру.
Враховуючи наведене, посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 має право витребувати спірну квартиру у відповідача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, є безпідставними, оскільки на підставі вказаної норми закону тільки власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у всіх випадках. Однак, позивач не довів наявність у нього права власності на спірну квартиру.
У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним 
у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. 
Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»).
Таким чином, оскільки відповідач є власником спірної квартири, тому втручання у право власності останнього за встановлених судами обставин та виселення його із житла у цій справі не матиме легітимної мети та не буде відповідати принципу пропорційності втручання, що вірно встановлено судами попередніх інстанцій.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 
від 04 вересня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 05 грудня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська А. І. Грушицький І. В. Литвиненко