Постанова
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 756/3551/18
провадження № 61-23106св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Оболонська районна у місті Києві державна адміністрація, Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради, Головне управління Національної поліції у місті Києві,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником ОСОБА_6 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., 
ВСТАНОВИВ: 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації(далі - Оболонської РДА в м. Києві), Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Шевченківської РДА в м. Києві), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють у своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації(далі - служба у справах дітей), комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва»), Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради, Головне управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУ НП у м. Києві)про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання ордеру недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, визнання наймачем.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2002 році вітчим позивача ОСОБА_7 отримав ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 , та з зазначеного часу разом з матір`ю позивача - ОСОБА_8 , 
у ній проживав. 
Після народження сина ОСОБА_9 , 2004 року народження, ОСОБА_1 залишилася одна у дуже скрутному матеріальному становищі та на пропозицію вітчима і матері у квітні 2006 року поселилася з малолітнім сином у зазначену квартиру. З цього часу позивач, її син, вітчим та її матір проживали однією родиною, вели спільний побут та мали спільний бюджет. 
Зважаючи на скрутне матеріальне становище родини, питання щодо реєстрації місця проживання позивача та її сина щоразу відкладалося, оскільки це б збільшило витрати на комунальні послуги. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати - ОСОБА_8 .
У червні 2011 року у  ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_10 , яка з народження також проживає у спірній квартирі. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. 
На момент пред`явлення позову до суду  ОСОБА_1 та її малолітні діти постійно проживали у спірній квартирі майже 12 років, позивач сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги, підтримувала квартиру в належному стані та періодично робила у ній косметичний ремонт. 
У 2015 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом про визнання права користування жилим приміщенням, однак ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2015 року у справі № 2/756/2300 її позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку зі зверненням позивача з заявою про залишення позову без розгляду. 
У лютому 2018 року третій особі ОСОБА_2 видано ордер на вселення у спірну квартиру. Позивач вважала, що вказаний ордер видано неправомірно без фактичного обстеження квартири. При видачі ордеру порушені її права та права малолітніх дітей, оскільки, незважаючи на відсутність державної реєстрації, вони цілком законно, на правах членів сім`ї наймача, проживають у цій квартирі, а тому ордер видано на зайняття квартиру. 
Посилаючись на зазначене, та з урахуванням уточнень та доповнень до позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт користування   ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 2004 року народження, ОСОБА_10 , 2011 року народження, і ОСОБА_7 з 2006 року та по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) однією сім`єю;
- визнати її та її малолітніх дітей такими, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 на законних підставах;
- визнати ордер на житлове приміщення, що виданий на ім`я ОСОБА_2 , недійсним;
- встановити факт користування   ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 2004 року народження, ОСОБА_10 , 2011 року народження, і ОСОБА_7 з 2006 року та по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) однією сім`єю;
- визнати ОСОБА_1 наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_7 ;
- зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві поновити та змінити договір найму житлового приміщення, що був укладений із ОСОБА_7 на ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати  ОСОБА_1 та її малолітнім дітям ордер на спірну квартиру;
- зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ордер на інше житлове приміщення замість попереднього.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним ордер від 18 січня 2018 року № 5823, виданий ОСОБА_2 на сім`ю з чотирьох осіб, на право зайняття службового жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 . 
Визнано ОСОБА_1 наймачем спірної квартири за договором найму житлового приміщення після смерті попереднього наймача ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Визнаючи недійсним ордер від 18 січня 2018 року № 5823, суд першої інстанції виходив із того, що на момент видачі спірного ордеру квартира не була вільною, оскільки в ній на законних підставах проживала ОСОБА_1 із малолітніми дітьми, рішення суду про їх виселення не ухвалювалося, що свідчить про порушення відповідачами порядку видачі ордеру.
Посилаючись на те, що відповідачі не визнають права ОСОБА_1 на спірне житлове приміщення, суд першої інстанції, з метою відновлення порушеного права позивача на користування спірною квартирою, яке виникло як члена сім`ї померлого наймача, вважав за необхідне визнати ОСОБА_1 наймачем за договором найму житлового приміщення після смерті попереднього                        наймача - ОСОБА_7 .
Вимоги про визнання позивача та її малолітніх дітей такими, що проживають у спірній квартирі на законних підставах та про встановлення факту спільного проживання позивача та ОСОБА_7 у період із 2006 року та по день його смерті суд залишив без задоволення, оскільки самі по собі вимоги не породжують настання правових наслідків для позивача, а є тими обставинами, які враховані судом при задоволенні позовних вимог щодо визнання позивача наймачем за укладеним раніше договором найму.
Вимоги позивача про зобов`язання Оболонської РДА в м. Києві поновити та змінити договір найму житлового приміщення, видати позивачу та її дітям ордер на спірну квартиру, видати ОСОБА_2 та членам його сім`ї ордер на інше житлове приміщення суд вважав необґрунтованими, оскільки вирішення цих питань відноситься до дискреційних повноважень відповідача, а суд не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством. Крім того, позивач не є уповноваженим представником ОСОБА_2 чи членів його сім`ї для того щоб вимагати захисту його прав.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що на момент звернення до суду із зазначеним позовом спірне житлове приміщення має статус службового житла та правомірно надано у користування сім`ї ОСОБА_2 . Оскільки акт № 150 про передачу квартири Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА), акт № 168 про передачу квартири ГУ НП у м. Києві, розпорядження Оболонської РДА в м. Києві № 669 про її включення до числа службових жилих приміщень ГУ НП у м. Києві у судовому порядку не були оскаржені, а тому відсутні правові підстави для скасування ордеру на службове жиле приміщення і визнання ОСОБА_1 наймачем цього житлового приміщення.
Апеляційний суд відповідно до статті 12 ЦПК України роз`яснив позивачу її право на оскарження в передбаченому законом порядку вищезазначених дій та рішень відповідача, посилаючись при цьому на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 754/14628/17.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_6 , у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року та залишити 
в силі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано не застував до спірних правовідносин частину другу статті 58 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, положення статті 61 ЖК УРСР, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про законність виданого ОСОБА_2 ордеру від 18 січня 2018 року № 5823 на сім`ю з чотирьох осіб на право зайняття службового жилого приміщення.
Апеляційний суд повно та всебічно не дослідив обставини, що мають значення для справи та не надав належної оцінки актам обстеження Управління праці та соціального захисту населення Оболонської РДА у м. Києві від 24 грудня 2014 року та від 06 вересня 2018 року, а також акт, складений 18 січня 2015 року мешканцями буд. АДРЕСА_2 , які підтверджують факт постійного проживання позивача з її малолітніми дітьми у спірній квартирі.
Суд не звернув уваги, що вона з її малолітніми дітьми набула законного права користування спірною квартирою та постійно користувалася вказаним жилим приміщенням протягом 13 років. Крім того, у ОСОБА_1 та двох малолітніх дітей немає іншого житла, окрім спірної квартири, а тому порушення їх права на проживання призведе до надмірно негативних наслідків. 
Доводи інших учасників справи
21 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», в якій просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суд - без змін. 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У лютому 2020 року справа № 756/3551/18 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 березня 2002 року Оболонською РДА в м. Києві на ім`я ОСОБА_7 видано ордер на жиле приміщення № 033375 серії Б на право зайняття квартири 
АДРЕСА_1 . 
На час отримання ордеру ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивача - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 02 серпня 2000 року. 
Судом першої інстанції встановлено, що починаючи з квітня 2006 року позивач та її малолітній син ОСОБА_9 , а з червня 2011 року і дочка ОСОБА_10 , спільно з вітчимом та матір`ю (до її смерті) проживали однією сім`єю у зазначеній квартирі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_8 що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04 лютого 2014 року .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 червня 2014 року.
Згідно з листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва від 31 грудня 2014 року діти ОСОБА_1 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , 
з народження спостерігаються лікарями цього центру, медична допомога дітям надається як амбулаторно, так і вдома.
Судами встановлено, що до 13 січня 2015 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: 
АДРЕСА_4 та знята з реєстраційного обліку у зв`язку з вибуттям до адреси: АДРЕСА_1 . Доказів наявності у володінні, користуванні чи розпорядженні іншого придатного для проживання житлового приміщення матеріали справи не містять, клопотань про витребування таких доказів перед судом будь-ким з учасників справи не заявлено.
Відповідно до акту, складеного 18 січня 2015 року мешканцями будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та її малолітні діти дійсно проживають у квартирі № 116 , починаючи з квітня 2006 року до моменту складання акта, в квартирі присутні їх особисті речі, меблі, посуд.
Довідкою Дошкільного навчального закладу № 665 Оболонського району м. Києва (місцезнаходження: м. Київ, пр. Героїв Сталінграду, буд. 48-а) від 20 січня 2015 року вказано, що малолітній ОСОБА_9 , 2004 року народження, відвідував вказаний заклад у період з вересня 2006 року по серпень 2010 року, а донька позивача ОСОБА_10 , 2011 року народження, відвідує цей заклад із листопада 2013 року.
Згідно з довідкою КП «Житлосервіс Оболонь» Оболонського району м. Києва 
від 06 квітня 2015 року, починаючи з 23 серпня 2002 року та до дня смерті 
ОСОБА_7 був зареєстрований у вказаній квартирі. Інших зареєстрованих осіб у ній не було.
06 липня 2017 року комісією у складі працівників ЖЕД-510 складено акт обстеження квартири АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що на момент обстеження квартира була вільною, в квартирі ніхто не зареєстрований.
На підставі акта № 150 від 18 вересня 2017 року, підписаного між Оболонською РДА в м. Києві та Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА), вказану квартиру передано Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА).
На підставі акта № 168 від 25 жовтня 2017 року, підписаного між Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) та ГУ НП у м. Києві, квартиру передано ГУ НП у м. Києві.
Розпорядженням Оболонської РДА в м. Києві № 669 від 14 листопада 2017 року квартиру АДРЕСА_1 включено до числа службових жилих приміщень ГУ НП у м. Києві.
18 січня 2018 року Шевченківською РДА в м. Києві на ім`я ОСОБА_2 та членів його сім`ї: дружини ОСОБА_3 , дочок ОСОБА_4 , ОСОБА_5 видано ордер на жиле приміщення № 5823 на право зайняття службового жилого приміщення - квартири 
АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо позовних вимог про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним, визнання позивача та її малолітніх дітей такими, що проживають у спірній квартирі на законних підставах.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла                   будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 
8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи у житловому приміщенні, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Зазначені норми та їх тлумачення свідчать по те, що за умови постійного проживання особи у житловому приміщенні, ставлення її до цього приміщення як до свого постійного житла, за умови відсутності іншого житла, або за умови потреби у такому житлі як соціально незахищеної особи, для виселення цієї особи з такого житла не має підстав.
За відсутності підстав для звільнення житла цією особою у неї виникає право на користування цим житлом як своїм постійним місцем проживання. Прийняття державними органами рішень про надання цього житла іншим особам, навіть у відповідності до норм законодавства та у межах їх компетенції, порушує права цієї особи на повагу до її житла.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була вселена до спірної квартири за згодою її наймача - ОСОБА_7 , тривалий час проживала у ній разом із дітьми, має значний триваючий зв`язок із цим помешканням (дошкільне та шкільне навчання дітей, власне працевлаштування, одержання медичних послуг, соціальної допомоги) і цей зв`язок не розірваний на момент вирішення справи у суді. Крім того, діти позивача ніколи не мали іншого місця проживання, вважають дану квартиру належною їм. 
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача, чи було приміщення їх постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалось угодою з наймачем іншій порядок користування тощо. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи. Які вселились не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безумовно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (п. 9 постанови Пленуму ВСУ N 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли  в практиці застосування судами Житлового кодексу України)
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача за його згодою, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, факт відсутності державної реєстрації ОСОБА_1 та малолітніх дітей у квартирі сам по собі не свідчить, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, та квартира є вільною на момент видачі спірного ордеру на ім`я ОСОБА_2 , оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_7 визнавав ОСОБА_1 членом своєї сім`ї і не заперечував користування ним належною їй квартирою, позивач тривалий час (протягом 13 років) разом із малолітніми дітьми проживає в квартирі та має значний триваючий зв`язок із цим майном.
 Крім того, як встановлено судами, іншого помешкання ОСОБА_1 та двоє малолітніх дітей не мають.
Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. 
А отже, ордер № 5823 на право зайняття службового жилого                                  приміщення - квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 є правовою підставою для вселення у спірне жиле приміщення ОСОБА_2 та членів його сім`ї, що свідчить про порушення прав 
ОСОБА_1 та двох малолітніх дітей. 
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), Верховний Суд вважає погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання ордеру на житлове приміщення недійсним із метою відновлення права позивача.
Статтями 58, 59 ЖК УРСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами які не відповідають дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Отже, ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнаним недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.
Суд першої інстанції, встановивши законність вселення позивачки з сім`єю у спірне приміщення як члена сім`ї законного наймача, та набуття ними права користування цим житлом, правильно застосував вищенаведені положення законодавства, практику Європейського суду з прав людини, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, дійшов вмотивованого висновку про те, що при видачі органами державної влади ордеру на спірну квартиру ОСОБА_2 було здійснено невиправдане втручання у приватну сферу ОСОБА_1 та її дітей і порушено їх право на повагу до житла, оскільки позбавлення цієї сім`ї права на проживання в ній може призвести до невідворотних негативних наслідків, вплинути на благополуччя осіб, яких з впевненістю можна віднести до найменш захищених верств населення (мати-одиначка, неповнолітні діти). 
Оскільки ордер видано на житлове приміщення. У якому мають право на проживання інші особи, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав ордер недійсним, як такий що порушує їх права та виданий на фактично зайняті приміщення.
Крім того, суд першої інстанції правомірно зазначив, що у справі, що переглядається, не ставиться питання про позбавлення позивача права на житло, не порушено питань про припинення користування нею або виселення. Не зважаючи на те, що відповідачі з 2015 року обізнані про її проживання у спірній квартирі.
У зв`язку із зазначеним колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині визнання ордеру на житлове приміщення недійсним.
Щодо визнання ОСОБА_1 наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача ОСОБА_7 .
Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції посилався на положення статті  106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом із ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Суд першої інстанції з метою відновлення права позивача вважав за можливе визнати її наймачем за договором найму житлового приміщення після смерті попереднього наймача ОСОБА_7 , оскільки наймач спірного житлового приміщення помер, а позивач є його членом сім`ї, постійно проживала та вела спільне господарство з ним, бажає бути наймачем квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, інші повнолітні члени сім`ї наймача, які б проживали на спірній житловій площі відсутні, а також враховуючи той факт, що відповідачі не визнають права позивача на це житлове приміщення, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості у позасудовому порядку врегулювати дане питання.
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції не звернув належної правової уваги на те, що спірна квартира має особливий статус та віднесена до категорії службових.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно з частиною першою статті 119 ЖК УРСР перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Спірна квартира перебуває у власності територіальної громади м. Києва та на момент звернення до суду із позовом є службовим приміщенням.
Оскільки акт 18 вересня 2017 року № 150 про передачу спірної квартири Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА), акт від 25 жовтня 2017 року № 168 про передачу квартири 
ГУ НП у м. Києві, та розпорядження Оболонської РДА в м. Києві від 14 листопада 2017 року № 669 про включення квартири до числа службових жилих приміщень ГУ НП у м. Києві не оспорені і є чинними, з урахуванням зазначених правових норм, позивач не може бути визнана наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, яке є службовим, замість попереднього наймача.
Одночасно позивачка просила визнати її з неповнолітніми дітьми такими що проживають у спірному приміщенні на законних підставах.
З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі                              № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі                     № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади.
Конституційний Суд у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.
Таким чином, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, рішення ЄСПЛ, розглядаючи справу, суд повинен з огляду на зміст та обґрунтування позовних вимог, не порушуючи принцип рівності сторін, визначитися із ефективним способом захисту права позивача, який забезпечить поновлення порушеного права.
Заявляючи позовну вимогу про визнання такими, що користуються житловим приміщенням на законних підставах та про визнання позивачки наймачем спірного приміщення, позивачі фактично просили визнати за ними право на користування спірним житловим приміщенням, що у цій справі є ефективним способом захисту їх житлових права та тягне за собою укладення договору найму житлового приміщення та реєстрацію за місцем постійного проживання.
Саме и такі позовні вимоги підлягають задоволенню
Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю 
У справі, що переглядається, встановлено, що між сторонами винник спір із житлових правовідносин. 
Разом із тим, звертаючись до суду із позовом, позивач просила суд, крім того, встановити факт проживання  ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 2004 року народження, ОСОБА_10 , 2011 року народження, і ОСОБА_7 з 2006 року та по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) однією сім`єю.
Встановлення факту проживання однією сім'єю регулюється Сімейним кодексом України, норми якого не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, самі по собі вимоги не породжують настання правових наслідків для позивача, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити.
Факт спільного проживання та ведення спільного господарства у цій справі є юридичними фактами, які входять до предмету доказування, як фактичні обставини справи, та не потребують окремого встановлення як факти, що мають юридичне значення.
У частині позовних вимог про зобов`язання Оболонську РДА в м. Києві поновити та змінити договір найму житлового приміщення, що був укладений із ОСОБА_7 на ОСОБА_1 , зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати  ОСОБА_1 та її малолітнім дітям ордер на спірну квартиру,  зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ордер на інше житлове приміщення замість попереднього, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Вирішення цих питань відноситься до дискреційних повноважень відповідача, а суд не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством. Крім того, позивач не є уповноваженим представником 
ОСОБА_2 чи членів його сім`ї для того щоб вимагати захисту його прав.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що процесуальний статус ГУ НП у 
м. Києві, до числа службових жилих приміщень віднесено спірну квартиру, як третьої сторони у справі, а не співвідповідача є правомірним, оскільки спірна квартира перебуває у власності територіальної громади м. Києва, яка має право розпоряджатися майном у межах своїх повноважень, та є належним відповідачем у справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у частині позовних вимог про визнання ордеру недійсним скасувати та залишити в силі у цій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року. 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року та рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року в частині інших позовних вимог скасувати. 
Ухвалити у цій частині нове рішення.
Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 2004 року народження, ОСОБА_10 , 2011 року народження, право користування квартирою 
АДРЕСА_1 .
У решті позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:
А. А. Калараш
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
С. П. Штелик