Постанова
Іменем  України 
 
23 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/27221/15-ц
провадження № 61-42623св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Конкорд-Фінанс», 
третя особа - Дніпровська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року   у складі судді Женеску Е. В., постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р.,      Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення  Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Приватного акціонерного товариства «Конкорд-Фінанс» (далі -ПрАТ «Конкорд-Фінанс»), третя особа: Дніпровська міська рада, про вирішення переддоговірного спору та визнання проекту договору найму незаконним.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1   з членами своєї сім`ї більше 20 років проживає в гуртожитку АДРЕСА_4. Власником жилої частини будівлі гуртожитку є                ПрАТ «Конкорд-Фінанс».
 
08 грудня 2015 року директором ПрАТ «Конкорд-Фінанс» надано позивачу проект найму жилого приміщення (кімнати № 35), до якого додано супровідний лист, за яким її попередили, що з 21 грудня 2015 року в гуртожиток будуть допускатися тільки особи, які уклали договір найму.
 
Зазначає, що наданий проект договору не відповідає вимогам частини                           1 статті 203 ЦК України, не відповідає вимогам Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» пункт 4.2 проекту договору, за яким наймодавець може в односторонньому порядку розірвати договір у разу невнесення плати більше ніж за один місяць, не прийнятне застереження в пункті 4.3 договору щодо можливості розірвати договір у разі, коли приміщення перестає бути придатним для проживання, оскільки власник повинен утримувати будівлю гуртожитку, а не прискорювати руйнування.
 
Також вказував, що неприйнятним є розмір плати за наймане приміщення              20 грн. за один квадратний метр, оскільки вартість явно завищена та не погоджена з Дніпровською міською радою. Не відповідає вимогам закону викладене в пункті 4.6 право наймодавця після розірвання договору за відмови наймача покинути займане приміщення, заблокувати прохід до приміщення або демонтувати двері, оскільки виселення з приміщення регулюється Законом України «Про виконавче провадження».
 
На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив визнати проект договору найму кімнат АДРЕСА_2 , між ПрАТ «Конкорд-Фінанс» з ОСОБА_1 таким, що не відповідає вимогам закону.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами не було укладено жодного договору, будь-яких негативних наслідків для позивача в зв`язку з не укладенням ним договору найму житлового приміщення не настало, його права та інтереси не порушені.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня               2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про  відмову у задоволенні позову. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У  серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,                  у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій,  ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не дослідили та не встановили обставини, що мають значення для справи. Не застосовано положення статей 810, 821, 826 ЦК України, за якими договір найму житла укладається на певний строк, передбачено розірвання договору та виселення без надання іншого житлового приміщення.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ «Конкорд-Фінанс», посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень, просив залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що за адресою АДРЕСА_4 розташований гуртожиток, власником якого є приватне акціонерне товариство «Конкорд-Фінанс».
 
Позивач ОСОБА_1 з сім`єю мешкає в кімнаті АДРЕСА_3 цього гуртожитку.
 
В грудні 2015 року ПрАТ «Конкорд-Фінанс» надав ОСОБА_1 проект договору найму житлового приміщення, з умовами якого останній не погодився.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті    15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту  прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції України і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору, який би порушував права та законні інтереси               ОСОБА_1 .
 
Проект договору, який наданий позивачу для ознайомлення, сам по собі не породжує жодних прав та обов`язків та не призводить до негативних наслідків, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій                  - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області                                від 17 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
  С. Ю. Бурлаков
 
  А. Ю. Зайцев