Постанова
Іменем України
 
02 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 331/975/17-ц 
 
провадження № 61-36611св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»;
третя особа - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С., 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), про визнання кредитного договору недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредитні кошти 
у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 24 500 доларів США 
на строк з 27 серпня 2007 року до 26 серпня 2037 року, з яких: 14 тис. доларів США - на придбання квартири, 10 500 доларів США - для сплати страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 
2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків 
у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. 
Зазначав, що надання банком споживчого кредиту в іноземній валюті 
та ненадання інформації щодо ціни послуги у національній валюті, ненадання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, введення його в оману щодо розміру процентної ставки та наявності прихованих процентів, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». 
Таким чином, при укладенні зазначеного кредитного договору банк використав нечесну підприємницьку практику. Крім того, про використання ПАТ КБ «ПриватБанк» нечесної підприємницької практики свідчить також укладення 28 грудня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством«Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», договору факторингу, про існування якого він дізнався лише у липні 
2017 року, а до цього часу він сплачував грошові кошти на користь відповідача.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним з моменту підписання кредитний договір, що укладений 27 серпня 2007 року між ним та банком, із застосування реституції за наслідками недійсності правочину. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, 
що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх істотних умов цього договору, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому  ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов чи непогодження 
з ними та у подальшому виконував цей договір. Отже, підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності договору позивач не довів. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 06 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року - залишено без змін. 
Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що підписуючи спірний кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, тривалий час виконував цей договір 
і заперечень щодо його умов не заявляв. При цьому кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам закону. Підстав для застосування статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» немає, позивач їх не довів. Укладення кредитного договору в іноземній валюті на момент його підписання не суперечило законодавству. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року поновлено 
 ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження вищевказаний судових рішень, відкрито касаційне провадження у справі та витребуваної її матеріали з Жовтневого районного суду Запорізької області.
У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.  
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували його доводів про те, що оспорюваний кредитний договір суперечить законодавству України, зокрема статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови містять положення, що порушили його становище як споживача фінансових 
послуг. Банком не було надано повної, достовірної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, його не було попереджено про валютні ризики, які можуть вплинути на розмір кредиту. При цьому, надавши кредит у доларах США, банк порушив норми статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання 
і валютного контролю», тому що використання іноземної валюти за споживчими кредитами дозволяється лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України, яку банк на час укладання оспорюваної угоди не мав. Крім того, про використання банком 
нечесної підприємницької практики також свідчить укладення 28 грудня 2007 року між ним та закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», договору факторингу, про існування якого він дізнався лише у липні 2017 року, а до цього часу він сплачував грошові кошти на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві 
для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, 
а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
Разом з тим вищевказана норма закону не містить заборони на визначення грошового зобов`язання у гривні із зазначенням еквіваленту суми зобов`язання в іноземній валюті. 
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних 
з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтею 15 і 23 цього Закону.
За положеннями абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить 
в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із положеннями статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме 
ПАТ КБ «ПриватБанк», який мав право на видачу такого кредиту, що підтверджується наявною у нього банківською ліцензією, отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням спірного договору. Крім того, позивач надалі схвалив ці договори, так як вносив платежі на погашення кредитної заборгованості, не ставлячи під сумнів самі умови кредитного договору, який підписаний обома сторонами. 
При цьому суди вірно застосували відповідні положення ЦК України 
та Закону України «Про захист прав споживачів».
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду 
України, викладеними у постановах: від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц, провадження № 14-422цс18. 
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Посилання касаційної скарги на несвоєчасне повідомлення позичальника про заміну кредитора у зобов'язанні не заслуговують на увагу, так як на законність укладення між сторонами кредитного договору не впливають. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду Запорізької області від 05 грудня 
2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області 
від 06 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк