Номер провадження: 22-ц/813/1315/20 
Номер справи місцевого суду: 523/10142/18
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , звернувся до суду із зазначеним позовом, який до початку розгляду справи по суті уточнив та просив стягнути з Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» (далі ГО «Товариство «Комбі-2») на його користь середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі від 15 лютого 2018 року за період з 15 лютого 2018 року по 05 червня 2018 року включно в розмірі, та заробітну плату за період з 06 червня 2018 року по 25 червня 2018 року та з 07 липня 2018 року по 12 січня 2019 року в розмірі встановленому штатним розкладом.
В обґрунтування вимог посилався на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2018р. його було поновлено на посаді охоронця Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2», стягнуто невиплачену заробітну плату за травень 2017р. в розмірі 3 200,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36 550,00грн., моральну шкоду в розмірі 3 000,00грн.
16.03.2018р. Лиманським районним відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження ВП 56056992.
Наказом №3 від 05.06.2018р. позивач був поновлений на роботі та постановою головного державного виконавця Лиманського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області від 27.06.2018р. виконавче провадження було закінчено в зв`язку з виконанням рішення суду про поновлення на роботі.
Отже, відповідач поновив позивача на роботі лише 05 червня 2018 року.
З 06 червня 2018р. по 26.06.2018р. позивач відпрацював п`ять добових змін, які починались з восьмої години ранку одного дня та закінчувались о восьмій годині наступного дня, а саме з 06.06.2018р. по 07.06.2018р., з 10.06.2018р. по 11.06.2018р. з 14.06.2018р. по 15.06.2018р., з 18.06.2018р. по 19.06.2018р. з 22.06.2018р. по 23.06.2018р.
26 червня 2018р., ОСОБА_1 , за наказом керівника ГО ОСОБА_2 , не був допущений до роботи, та на прохідній замість охоронника, якого він повинен був змінити, знаходився невідомий йому охоронник, який повідомив, що територію ГО «Товариство «Комбі-2» охороняє охоронна фірма. При цьому вказаного наказу йому надано не було та за вимогою позивача члени громадської організації, які були присутні при цьому, склали акт про недопущення ОСОБА_1 , до роботи 26.06.2018р.
З 07.07.2018р. ОСОБА_1 , знов приступив до виконання своїх обов`язків та знаходився на робочому місці за графіком чергувань добу через дві доби, та продовжував працювати до 11 січня 2019р., що підтверджується журналом ГО «Товариство «Комбі-2» «Книга учета приема и сдачи смен», актами від 10.12.2018р. і 11.12.2018р., 14.12.2018р. і 15.12.2018р., 18.12.2018р. і 19.12.2018р., 22.12.2018р. і 23.12.2018р., 26.12.2018р. і 27.12.2018р., 30.12.2018р. і 31.12.2018р. про знаходження ОСОБА_1 на робочому місці.
Через невиплату заробітної плати та повідомленням керівником ГО «Товариство «Комбі-2» про те, що ОСОБА_1 може на роботу більш не виходити, 12.01.2019р. ОСОБА_1 , сприйняв це як згоду на звільнення та надав заяву про звільнення за згодою сторін, яку керівник прийняти відмовився, але видав трудову книжку, в яку на 12 сторінку 01.05.2017р. вніс запис під №19 про звільнення ОСОБА_1 , за власним бажанням, поставив печатку, але не підписався.
Відсутність вказаного запису на час поновлення ОСОБА_1 , на роботі підтверджується рішенням Суворовського районного суду від 15.02.2018р., по справі № 523/12855/18, копією трудової книжки, яка додана по позовної заяви раніше.
Після поновлення на роботі ОСОБА_1 , заробітна плата не виплачувалась, внески до Пенсійного фонду не перераховувались.
ОСОБА_1 з наказом про звільнення ознайомлений не був, розрахунок при звільненні не отримав.
Таким чином, трудові права позивача були грубо порушені керівництвом Громадської організації «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2», в звязку з чим просиВ позов задовольнити.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнути з ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15 лютого 2018 року по 05 червня 2018 року в розмірі 12 040,00 грн. В частині вимог ОСОБА_1 до ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» про стягнення заробітної плати за період з 06 червня 2018 року по 25 червня 2018 року та з 07 липня 2018 року по 12 січня 2019 року відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні заробітної плати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» заробітну плату за період з 06 червня 2018 року по 25 червня 2018 року та за період з 07 липня 2018 року по день прийняття постанови судом, виходячи з розрахунку 430 гривень за робочий день, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з ГО «Товариство по спільній охорони транспортних засобів «Комбі-2» та не застосував відповідні положення Кодексу України про працю.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції 09 вересня 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.
08 вересня 2020 року від представника ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» - Ільницького М.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що з 12 березня до 03 квітня 2020 року в Україні запроваджено карантин через спалах у світі короновірусу. Таке рішення було прийнято на засіданні Кабінету Міністрів України у середу, 11 березня 2020р. 
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2020 року № 712, 26 серпня 2020 р. № 760, 27 серпня 2020 р. № 757, карантин продовжено до 31 жовтня 2020 року на всій території України.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом касаційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мають повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при апеляційному розгляді, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів від 11 березня 2020 року у справі №211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року (в редакції на момент ухвалення рішення) на всій території України встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів № 343 відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції, статті 2 Цивільного процесуального кодексу одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Апеляційний суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 
Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 17 вересня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заробітної плати, а тому в іншій частині перегляду не підлягає.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
Відповідно до частини 2 статті 65 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення вважатиметься виконаним боржником з дня відповідного наказу або розпорядження про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
ОСОБА_3 на дату поновлення позивача був єдиним працівником ГО "Товариство "Комбі-2", зміни до трудової книжки ОСОБА_1 , ним не було внесено, звіт про працівників до податкової служби та Пенсійного фонду України не надав, про що надав особисті пояснення в судовому засіданні, як свідок.
Відповідно до п.5.19 Статуту Товариства, голова правління здійснює оперативне управління справами, майном та коштами Організації, а саме відповідно до підпунктів Статуту 5.22.2., 5.22.3., 5.22.4 видає накази, розпорядження, інші внутрішні нормативні акти та документи Організації; організовує документообіг, діловодство, ведення бухгалтерського обліку та звітності Організації; здійснює прийняття, переведення на іншу роботу, відсторонення від неї та звільнення працівників Організації, застосовує до них заходи заохочення та стягнення, затверджує посадові обов`язки працівників Організації.
ОСОБА_3 , на вимогу ОСОБА_2 , та нового керівництва ГО «Товариство «Комбі-2» не передав жодних документів, не відобразив у звітності факт поновлення ОСОБА_1 , на роботі, суму нарахованих йому виплат, а також податків, внесків і зборів, утриманих/нарахованих на нього, які необхідно було відобразити в основних зарплатних звітах.
Відповідно до п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про оплату праці” Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
З пояснень представника ГО «Товариство «Комбі-2» встановлено, що в день поновлення на роботі ОСОБА_1 , 05.06.2018р., останній не з`явився на робоче місце на території ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» та не приступив до виконання своїх обов`язків, а також не звертався до керівництва ГО «Товариство «Комбі-2» з вимогою про допуск його до роботи.
У день поновлення позивача на роботі його було звільнено за власним бажанням, а тому відсутні будь-які суми нарахованих йому виплат, а також податків, внесків і зборів, утриманих/нарахованих на нього. Враховуючи те, що ОСОБА_3 , зник з документами ГО «Товариство «Комбі-2», підтвердити документально представник ГО даний факт не має можливості.
Отже, враховуючи те, що з дня поновлення на роботі ОСОБА_1 , жодного дня в ГО «Товариство «Комбі-2» не працював, заробітна плата йому не нараховувалась, не утримувались податки, збори та внески та не здійснювались відрахування до Пенсійного фонду, тобто ОСОБА_1 фактично на власний розсуд здійснював охорону транспортних засобів не на території ГО «Товариство «Комбі-2» (а.с. 80) та отримував кошти з власників транспортних засобів, які не є членами ГО «Товариство «Комбі-2», охороняючи транспортні засоби на земельній ділянці, яка не є земельною ділянкою ГО «Товариство «Комбі-2», а є приватною та залишав всі кошти собі, що підтверджено було ним особисто в судовому засіданні у суді першої інстанції, яке відбулось 22 серпня 2019 року.
Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання позивача на Акти від 10.12.2018р. і 11.12.2018р., 14.12.2018р. і 15.12.2018р., 18.12.2018р. і 19.12.2018р., 22.12.2018р. і 23.12.2018р., 26.12.2018р. і 27.12.2018р., 30.12.2018р. і 31.12.2018р. про знаходження ОСОБА_1 на робочому місці (а.с. 54), оскільки дані Акти підписані невстановленими особами, а отже не можуть вважатись належними, допустимими та достовірними доказами відповідно до вимог ст.ст. 77-79 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанцвї правильно вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 06 червня 2018 року по 25 червня 2018 року та з 07 липня 2018 року по 12 січня 2019 року, оскільки стягненню підлягає нарахована, але невиплачена заробітна плата.
У сукупності доказів щодо невиконання ОСОБА_1 роботи по охороні транспортних засобів членів ГО «Товариство «Комбі-2», щодо відсутності сум нарахованих йому виплат, а також податків, внесків і зборів, утриманих/нарахованих на нього, відсутності відрахувань до Пенсійного фонду України, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 фактично був звільнений. Разом з тим, суд першої інстанції вірно не врахував ті докази, які ґрунтуються на припущеннях, та оскільки наказу про звільнення ОСОБА_1 суду не було надано, отже суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги дані пояснення.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з положеннями статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі здійснення роботодавцем своєї статутної діяльності. Однією із ключових обставин, які підлягають встановлення у вказаній справі, є факт допуску працівника до виконання трудових обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач не довів перебування у трудових відносинах з ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2», оскільки не довів факту виконання трудових обов`язків з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку з визначенням робочого місця та виплати заробітної плати за трудовим договором, крім того відсутні будь-які відрахування та подання звітності у відповідності до Податкового кодексу України, а також подання звітності до Пенсійного фонду України. Виходячи із обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що між ОСОБА_1 та ГО «Товариство по спільній охороні транспортних засобів «Комбі-2» не виникли трудові відносини. Доказам, які були надані позивачем на підтвердження позовних вимог, судом першої інстанції була надана належна правова оцінка з урахуванням обставин справи та доказів. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк