ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року	Львів	Справа № 380/2215/20 пров. № А/857/6569/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Глушка І.В. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській обл. про визнання дій щодо розгляду звернень протиправними, стягнення завданої матеріальної та моральної (немайнової) шкоди (суддя суду І інстанції: Сподарик Н.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.04.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

10.03.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати дії відповідача Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ у Львівській обл., що полягають у неналежному розгляді його звернень від 07.09.2019р. за № НА-9666057 та від 27.09.2019р. за № НА-9732565 протиправними; стягнути з ГУ НП у Львівській обл. на його користь 5000 грн. завданої моральної та 4500 грн. завданої матеріальної шкоди; стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір у розмірі, пропорційному задоволеним позовним вимогам (а.с.1-2).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.14-15).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано дії відповідача ГУ НП у Львівській обл., що полягають у неналежному розгляді звернень ОСОБА_1 від 07.09.2019р. за № НА-9666057 та від 27.09.2019р. за № НА-9732565 протиправними; у задоволення позовних вимог щодо стягнення завданої моральної та матеріальної шкоди відмовлено; стягнуто з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.30-41).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржили сторони.

В своїй апеляційній скарзі відповідач ГУ НП у Львівській обл. просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в цілому призвело до невірного вирішення спору (а.с.47-49).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що апелянтом були розглянуті звернення ОСОБА_1 , адресовані на Урядову гарячу лінію, щодо можливих неправомірних, на думку позивача, дій окремих працівників Стрийського відділу поліції /ВП/, які неналежним чином провели перевірку по факту спричинення тілесних ушкоджень.
Проведеною перевіркою установлено, що 05.09.2019р. до Стрийського ВП від ОСОБА_2 надійшло повідомлення по факту можливих протиправних дій невідомої особи, котра намагається проникнути у квартиру АДРЕСА_1 .
06.09.2019р. на адресу вищезазначеного відділу поліції із Стрийської центральної районної лікарні надійшло повідомлення з приводу побиття ОСОБА_2 невідомою особою.
Дані повідомлення зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події вищезазначеного відділу поліції за №№ 10121 та 10127 відповідно.
Під час розгляду зазначених повідомлень, матеріали перевірки скеровувалися в слідчий відділ, яким не встановлено підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тому останні розглянуті працівниками превенції на підставі Закону України «Про звернення громадян». Оскільки відомості наведені ОСОБА_2 щодо можливого проникнення у вказану квартиру невідомою особою не підтвердилися та у своїй заяві та поясненнях, наданих працівникам поліції, ОСОБА_1 вказав, що будь-яких тілесних ушкоджень йому не спричинено, було прийнято рішення про припинення подальшої перевірки.
Вивченням матеріалів проведеної працівниками превенції Стрийського ВП перевірки порушень законності з боку останніх не установлено. 
Враховуючи вищенаведене, відсутність підтвердження заподіяння ОСОБА_1 умисного легкого тілесного ушкодження, за яке передбачено відповідальність за ст.125 Кримінального кодексу /КК/ України, тому немає підстав для внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача суму завданої моральної (нематеріальної) шкоди в розмірі 5000 грн. та відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 4500 грн., а також стягнути суму понесених судових витрат в розмірі 1261 грн. 21 коп. сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. (а.с.94-95).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ним представлені належні докази понесення витрат на правничу допомогу, всі процесуальні документи він підписував особисто, представлені квитанції містять детальний перелік виконаних адвокатом робіт, судом надано помилкову оцінку розміру гонорара адвоката і визнано такий завищеним.
Право на відшкодування шкоди повинно носити ефективний характер і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу судів.
Також сам факт визнання порушеного права не є достатнім для відновлення попереднього становища, у якому перебувала потерпіла особа. Адже, наявність несправедливої ситуації, яка виникла внаслідок неправомірних дій з боку органів державної влади, автоматично передбачає витрачання особою свого часу, нервів та морального пригнічення у зв`язку з викликаними негативними емоціями, які супроводжуються обуренням та відчуттям несправедливості.

          Сторонами скеровані до апеляційного суду відзиви на подані апеляційні скарги (а.с.110-111, 114-119), а також відповідачем ГУ НП у Львівській обл. надіслано відповідь на відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу (а.с.130-131), в яких сторони підтримали свою позицію та висловили взаємні заперечення щодо доводів іншої сторони.

          Також 27.07.2020р. на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення судових витрат, в якій наведені заперечення щодо доводів відзиву ГУ НП у Львівській обл. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с.134).
          В цій заяві позивач також просить стягнути додатково понесені витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 1500 грн., що були зумовлені необхідністю написання відзиву на апеляційну скаргу ГУ НП у Львівській обл. та заяви про збільшення судових витрат.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу ГУ НП у Львівській обл. належить відхилити, з наступних мотивів. 

Як встановлено під час судового розгляду, 05.09.2019р. до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. надійшло повідомлення від позивача в порядку ст.218 КПК України по факту побиття ОСОБА_1 невідомою особою, яка намагалась проникнути у квартиру АДРЕСА_1 . 
Проте, працівники Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. не внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо завдання умисних тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , оскільки вважали, що є відсутніми підстави для внесення таких відомостей до вказаного реєстру.
07.09.2019р. позивач подав на Урядову гарячу лінію електронне звернення за № НА-9666057 щодо неправомірних дій працівників Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл., які не внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо завдання йому умисних тілесних ушкоджень (а.с.65).
16.09.2019р. заступником начальника ГУ НП у Львівській обл. позивачу надано відповідь № Н-136кц/04/15-19, у якій вказано, що в результаті проведення перевірки порушень з боку окремих працівників Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. не виявлено (а.с.3-4).
Не погоджуючись з результатом розгляду звернення від 07.09.2019р., позивач повторно надіслав звернення № НА-9732565 від 27.09.2019р. через Урядову гарячу лінію і оскаржив дії працівників Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. та працівників ГУ НП у Львівській обл. щодо неналежного розгляду його попереднього звернення.
08.10.2019р. заступником начальника ГУ НП у Львівській обл. надано відповідь № Н-144кц/05/15-19, згідно якої порушень законності з боку працівників превенції Стрийського ВП не встановлено, про що уже була надана відповідь позивачу № Н-136кц/04/15-19 від 16.09.2019р. (а.с.5).
27.09.2019р. позивачем було подано скаргу на дії працівників Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. до Стрийської місцевої прокуратури (а.с.7).
18.10.2019р. по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 слідчим відділом Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (№ 42019141330000025) (а.с.7).

          Із змісту заявленого позову слідує, що в основу заявлених вимог ОСОБА_1 покладені факти недотримання відповідачем ГУ НП у Львівської обл. вимог Закону України «Про звернення громадян», які полягають в неналежному розгляду його звернення від 07.09.2019р., а також у розгляді звернення від 26.09.2019р. тим органом, дії та рішення якого оскаржувалися заявником.
          Водночас, вказані дії спричинили позивачу моральну шкоду та призвели до матеріальних збитків, які полягали у несенні витрат на професійну правничу допомогу.

          Вирішуючи наведений спір та часткового задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ НП у Львівської обл. в порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» не було належним чином розглянуто звернення позивача від 07.09.2019р. і не забезпечено внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також розгляд звернення від 26.09.2019р. здійснено тим органом, дії та рішення якого оскаржувалися заявником, що є порушенням вимог ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян».
          Важливою обставиною в цій частині вимог позивача визнано факт внесення за заявою ОСОБА_1 від 05.09.2019р. відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
          В решті вимог суд першої інстанції врахував те, що під час розгляду справи не було встановлено понесення позивачем моральної шкоди через неправомірні дії відповідача. Через незначну складність розглядуваної справи, розмір витрат адвоката визнаний судом непропорційним до предмету спору, а час витрачений ним час на виконання відповідних робіт - завищеним. Водночас, представлені є неналежно оформленими, через що вказані витрати слід вважати документально непідтвердженими.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не у повній мірі ґрунтуються на фактичних обставинах справи і лише частково відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Аналіз змісту звернень позивача від 07.09.2019р. та від 26.09.2019р. свідчить про те, що останні за своєю правовою природою є скаргами, які містять в собі звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадянина (у розглядуваному випадку - права на проведення досудового розслідування незаконних дій, допущених щодо позивача, підставою для чого слугує внесення слідчим відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань), порушених діями (бездіяльністю), рішеннями відповідних органів Національної поліції, а також включають в себе повідомлення про недоліки в роботі Стрийського ВП.
Із змісту наведених скарг не убачається належність останніх до повідомлень про злочин, порядок розгляду яких визначений кримінально-процесуальним законом. Такі не містять конкретної інформації про злочини чи його окремі ознаки, а носять загальний характер з висловленням оціночного ставлення заявника до певних подій, а також стосуються певного кола питань.
Звідси, скарги позивача від 07.09.2019р. та від 26.09.2019р. підлягали розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян», що й було здійснено відповідачем.

За наведених умов розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про звернення громадян» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.ч.1 ст.16 вказаного Закону скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

          Скарги позивача від 07.09.2019р. та від 26.09.2019р. були скеровані в електронному виді на Урядову гарячу лінію, звідки були переадресовані в Національну поліцію України. В подальшому суб`єктом розгляду цих скарг був відповідач ГУ НП у Львівській обл.

          Відповідно до ч.4 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

          За твердженням позивача, які в будь-який спосіб не спростовані відповідачем, скарга від 26.09.2019р. стосувалася не лише неправомірних дій Стрийського ВП, а й відповідача в частині неналежного розгляду попередньої скарги від 07.09.2019р.
          Також наведена обставина стверджується змістом відповіді ГУ НП у Львівській обл. № Н-144кц/05/15-19 від 08.10.2019р.. яка стосувалася розгляду заяви позивача від 27.09.2019р. щодо неналежного розгляду попереднього звернення від 07.09.2019р.
          Таким чином, розгляд скарги позивача від 27.09.2019р. неправомірно розглянуто відповідачем ГУ НП у Львівській обл., при цьому розгляд такої скарги повинен був здійснюватися вищим органом або посадовою особою у порядку підлеглості.

          Згідно з ст.19 вказаного Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Стосовно всебічного та повного розгляду скарги позивача від 07.09.2019р. по суті колегія суддів виходить з того, що така скарга не була об`єктивно та всебічно перевірена суб`єктом її розгляду.
Зокрема, скарга позивача стосувалися дій окремих працівників Стрийського ВП, які неналежним чином провели перевірку по факту спричинення тілесних ушкоджень позивачу і не розпочали по цьому факту досудового розслідування.
Водночас, отримання позивачем тілесних ушкоджень в результатів подій 05.09.2019р. послідовно стверджувалося ОСОБА_1 у своїх письмових поясненнях від 05.09.2019р., так і в подальших скаргах до інших правоохоронних органів та прокуратури.
06.09.2019р. до Стрийського ВП надійшло повідомлення із Стрийської ЦРЛ про те, що позивач звернувся за медичною допомогою через побиття невідомою особою (а.с.60).
Під час розгляду справи в суді позивачем представлено копію запису з амбулаторної картки щодо отриманих травм через побиття 05.09.2019р. невідомою особою (а.с.111).
Доказів скерування позивача до установ судово-медичної експертизи для визначення ступеня тяжкості нанесених йому тілесних ушкоджень відповідачем не представлено.
В подальшому 18.10.2019р. по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 слідчим відділом Стрийського ВП ГУ НП у Львівській обл. були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що відповідачем ГУ НП у Львівській обл. не було забезпечено об`єктивного, всебічного розгляду скарги позивача від 07.09.2019р., не проведено належну і повну перевірки викладених у ній фактів.
Таким чином, вимоги ст.19 Закону України щодо об`єктивної та всебічної перевірки скарг ОСОБА_1 зі сторони суб`єктів розгляду цих скарг не дотримані, через що відповідачем вчинені протиправні дії щодо їх неналежного розгляду.
При цьому, оскільки на момент судового розгляду порушення, на яких наполягав позивач є усунутими, тому підстави для зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд таких скарг колегія суддів не убачає.

          Стосовно відшкодування моральної (немайнової) шкоди колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до ст.56Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173 та 1174 ЦК України відповідно.
За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
          Згідно з ч.2 ст.25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі № 823/782/16.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи обставини справи, які об`єктивно повинні враховуватися під час вирішення вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди - неодноразові звернення позивача із скаргами щодо захисту його прав як потерпілої особи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення його порушеного права, позивач є особою з інвалідністю (а.с.96), ступінь вини відповідача, а також приймаючи до уваги задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо неналежного розгляду скарг позивача, колегія суддів приходить до переконливого висновку про визначення розміру заподіяної моральної шкоди в розмірі 1000 грн., який вважає справедливим та повним.

          В частині відшкодування позивачу матеріальних збитків та витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів враховує наступне.
          Зміст доводів позивача в цій частині фактично зводиться до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, яку він поніс під час звернення зі скаргами до відповідача, так і після звернення до суду із розглядуваним позовом.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані наступні документи:
          договір № 7/19 від 06.09.2019р. про надання правової допомоги, укладений з адвокатом Филиком О.З. (а.с.8);
          квитанцію № 7/19 (щодо підготовки та подання звернень стосовно невнесення відомостей за заявою клієнта до ЄДРДР) від 07.10.2019р. на суму 2100 грн. (а.с.9);
          квитанцію № 7/19 (щодо підготовки та подання адміністративного позову про стягнення шкоди з ГУ НП у Львівської обл.) від 21.02.2020р. на суму 2400 грн. (а.с.10);
          квитанцію № 11/19 (щодо підготовки та подання апеляційної скарги на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2020р. у справі № 380/2215/20) від 26.05.2020р. на суму 1500 грн. (а.с.98);
          квитанцію № 09/20 (щодо підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу, заяви про збільшення судових витрат щодо апеляційного провадження у справі № 380/2215/20, консультації з приводу надісланих процесуальних документів відповідача) від 13.07.2020р. на суму 1500 грн. (а.с.135).

          Згідно з п.3 укладеного договору адвокатські послуги оплачуються з розрахунку 300 грн. за одну годину роботи адвоката; розрахунок витрачених годин та їх оплата оформляються окремою квитанцією.
Згідно з представленими квитанціями на підставі договору про надання правової допомоги від 06.09.2019р. (номер не зазначається) адвокатом були надані такі види адвокатських послуг:
вивчення матеріалів справи;
підготовка та подання звернень;
написання адміністративного позову, консультації та подання позову;
написання апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу іншого учасника.
Водночас, представлені квитанції містять неточності та неповному інформації щодо виконаних адвокатом робіт, - надання клієнту консультацій, зміст яких не розкритий (а.с.10), подання позову (замість подання апеляційної скарги - а.с.150).

Окрім цього, за твердженням позивача витрати на правову допомогу ним понесені і підтвердженням цього є власне надані квитанції.
Разом з тим, такі квитанції не можуть вважатися розрахунковим документом, який підтверджує сплату коштів адвокату, оскільки не відповідають встановленій формі.
Зокрема, відповідно до п.23 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затв. постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017р., касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.

Таким чином, представлені позивачем квитанції не можуть вважатися належним доказом понесення витрат на правову допомогу в розмірі, який вказаний позивачем.
Водночас, за таких умов суд не позбавлений об`єктивної можливості оцінити рівень адвокатських витрат, достовірно встановити несення таких витрат позивачем, а також обґрунтованість рівня їх вартості.
          Суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, однак в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді вивчення та аналізу доказів по справі, підготовки позову та додатків до нього, апеляційної скарги на рішення суду та відзиву на апеляційну скаргу іншого учасника.

Враховуючи складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт (розгляд справи проведено в письмовому провадженні без виклику сторін), витрачений час, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для особи, яка є стороною по справі, апеляційний суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу саме в розмірі 1000 грн.
Решта вимог позивача щодо відшкодування матеріальних збитків та витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє як такі, що не підтверджені належними доказами, і є неспівмірними.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, через що останній підлягає до часткового задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення завданої матеріальної та моральної (немайнової) шкоди з прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.
Водночас, апеляційна скарга ГУ НП у Львівській обл. задоволенню не підлягає з вищевикладених мотивів.

В порядку ст.139 КАС України належить стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП у Львівській обл. судові витрати в розмірі 1261 грн. 21 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги ГУ НП у Львівській обл. відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.243, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.04.2020р. в адміністративній справі № 380/2215/20 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення завданої матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.
В цій частині прийняти нову постанову, якою наведені позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 завдану моральну (немайнову) шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській обл. залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській обл. (юридична адреса: 79007, м.Львів, пл.Генерала Григоренка, 3; код ЄДРПОУ 40108833) судові витрати в розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят один) грн. 21 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Львівській обл. відшкодуванню не підлягають.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 16.09.2020р.