УХВАЛА

09 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  909/649/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Колос І.Б., Селіваненка В.П.,

розглянувши матеріали касаційної скарги   ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , скаржник)
на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020
у справі № 909/649/19
за позовом Приватного підприємства АОВВ «Ліга-люкс» 
до Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району 
про стягнення вартості капітального ремонту в сумі 367 929,19 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29.05.2020 втретє звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, підписаною з використанням ЕЦП, в якій просить скасувати ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №     909/649/19 про повернення апеляційної скарги, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Крім того, скаржником у черговий раз подані клопотання про звільнення його від сплати судового збору, про поновлення строку на касаційне оскарження та про заміну сторони його правонаступником у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2020 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, касаційну скаргу               ОСОБА_1 на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №    909/649/19 залишено без руху з підстав недодержання заявником приписів статті 290 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з вимогами: вказати підставу для касаційного оскарження та обґрунтувати, в чому конкретно полягало неправильне застосування зазначених у касаційній скарзі норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції; надати оригінал документа, що підтверджує сплату судового збору у сумі        1921, 00 грн. Заявнику надано строк для усунення недоліків касаційної скарги та роз`яснено, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, касаційну скаргу буде повернуто. 

На електронну адресу Верховного Суду на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 909/649/19 надійшов документ з назвою «клопотання у справі №909/649/19» від 22.06.2020, в якому міститься клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору та обґрунтування відповідності касаційної скарги вимогам статті 290 ГПК України, зокрема, з посиланням на клопотання про доповнення касаційної скарги від 18.03.2020 на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 909/649/19, яке підписано ЕЦП. Вказане клопотання зареєстровано канцелярією Суду 23.06.2020 (далі - клопотання від 22.06.2020). 

Так, в обґрунтування своєї правової позиції ОСОБА_1 , із посиланням на клопотання про доповнення касаційної скарги від 18.03.2020 на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі № 909/649/19, вказує, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 512, частини першої статті 514, пункту 1 частини першої статті 515 Цивільного кодексу України та порушенням норм процесуального права - частини одинадцятої статті 11, пункту першого частини першої статті 20, частини першої статті 24, частини першої статті 25, частин першої-третьої статті 52, частини першої статті 254 ГПК України. Також, на думку скаржника, висновки суду не відповідають вимогам частин другої, третьої статті 44, пункту 1 частини п`ятої статті 260 ГПК України.

Крім того, у клопотанні від 22.06.2020 скаржник вказує, що правило частини другої статті 287 ГПК України не поширюється на оскарження судових рішень, зазначених у пункті 3 частини першої статті 287 ГПК України, оскільки частина друга статті 287 ГПК України не передбачає підстав для касаційного оскарження таких судових рішень. З огляду на що вимоги ухвали Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 909/649/19 скаржник виконати не може. 

Однак з даними твердженнями скаржника Касаційний господарський суд не може погодитись, оскільки відповідно до абзацу другого частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. При цьому ані касаційна скарга, ані клопотання від 22.06.2020 не містить посилань на вказаний абзац частини другої статті 287 ГПК України як на підставу касаційного оскарження ухвали Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №909/649/19 у відповідності до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України.

Водночас Верховний Суд, уникаючи надмірного формалізму, на який неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у  справах "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії", «Беллет проти Франції», «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» тощо, та враховуючи, що скаржником наведені норми матеріального та процесуального права, які, на його думку, порушено судом апеляційної інстанції, і на даній стадії такі міркування не є очевидно необґрунтованими, вважає, що скаржник виконав у цій частині вимоги ухвали Верховного Суду від 16.06.2020.

Що ж до сплати судового збору у розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір», то Верховний Суд відзначає, що в цій частині скаржник не виконав вимоги ухвали від 16.06.2020 у справі № 909/649/19 з огляду на відсутність доказів сплати судового збору.

Касаційний господарський суд зауважує, що подання повторного клопотання про звільнення скаржника від сплати судового збору (яке є майже аналогічним за змістом із вже розглянутим та відхиленим Судом) не може вважатись обставиною щодо виконання вимог ухвали Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №909/649/19 у частині надання доказів сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Дослідивши повторно подане клопотання скаржника про звільнення його від сплати судового збору, Верховний Суд дійшов висновку про його відхилення з огляду на таке.

Дане клопотання мотивоване тим, що розмір судового збору перевищує 5% розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній рік. На підтвердження своїх доводів скаржником у черговий раз надана роздруківка відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про доходи та утриманні податки за 2019 рік ОСОБА_1 , а також наведено судову практику про звільнення від сплати судового збору фізичних осіб.

Так, статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому приписами вказаної статті передбачено, що, здійснюючи свої конституційні обов`язки, суди повинні дотримуватися принципів здійснення правосуддя, зокрема принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи даний принцип, а також положення статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд позбавлений права надавати перевагу будь-якій стороні, в тому числі й у питанні звільнення від сплати судового збору.

У свою чергу, особа, яка заявляє відповідне клопотання про звільнення від його сплати, повинна навести аргументовані доводи того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі, а також надати докази, які б свідчили про вжиття ним всіх необхідних заходів для сплати судового збору та/або підтверджували можливість/неможливість  сплати судового збору.

Разом з тим, надана скаржником роздруківка відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про доходи та утриманні податки за 2019 рік на підтвердження скрутного матеріального стану не може повністю та достовірно відображати розмір всіх доходів скаржника за попередній календарний рік, і констатувати той факт, що їх сукупність не перевищує 5% від розміру судового збору (1921,00 грн.). Адже наведені доводи та надані документи не є беззаперечними доказами, які підтверджують скрутний майновий стан заявника та відсутність у нього можливості сплатити судовий збір та не дають змоги в повній мірі оцінити його майновий стан.

Верховний Суд наголошує, що даний документ ілюструє та інформує лише про те, що позивач не отримував доходів у 2019 році, з яких би нараховувалися податки. Проте цих документів недостатньо для аргументованого висновку щодо визнання та визначення майнового стану скаржника таким, щоб звільнити його від сплати судового збору. Поряд з цим, з даного документа також не можна визначити, що у скаржника немає інших доходів, які за 2019 рік з тих чи інших підстав були б ним отримані.

Як вже зазначалось підставою для звільнення від сплати судового збору можуть бути, наприклад,     видані у встановленому законом порядку довідки про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо, які підтверджують у сукупності на визначений конкретний період майновий стан особи.

Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України джерелом доходу є будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України або постійними представництвами нерезидентів в Україні; доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); спадщини, подарунків, виграшів, призів; заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю; доходів від відчуження прав на видобуток та розробку родовищ корисних копалин, мінеральних джерел та інших природних ресурсів; прибутків від відчуження акцій, часток, корпоративних або інших аналогічних прав в іноземних компаніях, організаціях, утворених відповідно до законодавства інших держав (іноземні юридичні особи); дохід, отриманий з джерел за межами України, - будь-який дохід, отриманий резидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності за межами митної території України, включаючи проценти, дивіденди, роялті та будь-які інші види пасивних доходів, спадщину, подарунки, виграші, призи, доходи від виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими та трудовими договорами, від надання резидентам в оренду (користування) майна, розташованого за межами України, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих за межами України портів, доходи від продажу майна, розташованого за межами України, дохід від відчуження інвестиційних активів, у тому числі корпоративних прав, цінних паперів тощо; інші доходи від будь-яких видів діяльності за межами митної території України або територій, непідконтрольних контролюючим органам.

При цьому стаття 165 Податкового кодексу України визначає цілу низку доходів (61 пункт/підпунктами), які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, зокрема, але не виключно: сума державної та соціальної матеріальної допомоги, винагород і страхових виплат; сума пенсій або щомісячного довічного грошового утримання; сума доходів, отриманих платником податку у вигляді процентів, що нараховані на державні цінні папери; кошти або вартість майна (нематеріальних активів), які надходять платнику податку за рішенням суду; аліменти; кошти або майно (майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг), отримані платниками податку як дарунок; дивіденди; доходи, отримані від продажу власної сільськогосподарської продукції; сума стипендії тощо.

З урахуванням вищевикладеного, наведені заявником обставини не можуть бути підставою для звільнення скаржника від сплати судового збору, оскільки він не надав належних доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає йому сплатити судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.

Касаційний господарський суд також враховує розмір судового збору (зокрема, 1921,00 грн.), відсутність посилань з підтверджуючими доказами на наявність у      ОСОБА_1 пільг щодо його сплати, суть клопотання (скаржник не просить суд розстрочити/відстрочити сплату судового збору, а просить звільнити його від такої сплати), категорію справи, а також те, що скаржник звертається до суду у зв`язку з тим, що після судового розгляду справи по суті він з однією з сторін уклав договір відступлення права вимоги. Разом з цим Суд вважає, що, з урахуванням принципу рівності сторін перед Законом і судом та принципу змагальності судового процесу, забезпечення належного балансу між принципом юридичної визначеності, доступу до правосуддя та дискрецією суду щодо прийняття судового рішення за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, інтересам заявника (стороні) стосовно можливості звернення до суду касаційної інстанції, у даній справі не створено перешкод у доступі до суду, дії суду в цій частині не є надмірним формалізмом.

Що ж до посилань скаржника на судову практику, у відповідності до якої сторону у справі (фізичну особу) звільняли від сплати судового збору, то Касаційний господарський суд відзначає, що у даному випадку процесуально невиправданим буде прирівнювати зазначені скаржником правовідносини до правовідносини у сфері з корпоративних відносин із всіма особливостями цілей здійснення господарської діяльності, з врахуванням категорії даної справи, ціни позову, учасників справи, їх майнового інтересу, та з огляду на те, що таке право виникло в результаті укладення договору відступлення права вимоги після розгляду справи по суті судом з відповідною особою (у позові якої відмовлено), так як відповідні судові рішення прийняті не у подібних правовідносинах і за інших фактичних обставин.

З урахуванням вищевикладеного Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника про звільнення від сплати судового збору.

Касаційний господарський суд також звертає увагу скаржника, що на порушення вимог статей 291, 298 ГПК України скаржником не надано доказів надсилання іншим учасникам справи копії скарги та клопотання від 22.06.2020 з доданими до них документами, які у них відсутні, листом з описом вкладень.

Також Верховний Суд враховує, що подання клопотання на усунення недоліків є юридичним фактом, який спрямований на отримання певного результату (відкриття касаційного провадження у справі) та свідчить про обізнаність сторони про рух справи №909/649/19. 

Водночас Касаційний господарський суд відзначає, що ухвала Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 909/649/19 про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без руху надіслана Судом скаржнику 16.06.2020 на дві адреси, вказані скаржником, за однією з яких 23.06.2020 відправлення не було вручено під час доставки (трек-номер листа 0101615160106), а за іншою - відправлення вручено члену сім`ї 24.06.2020 (трек-номер листа 0101615160092); що підтверджується інформацією про відстеження вказаного листа на сайті http://ukrposhta.ua.

Отже, на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №909/649/19 ОСОБА_1 у повній мірі не усунув недоліки касаційної скарги, зокрема не надав оригінал документа, що підтверджує сплату судового збору у сумі 1 921, 00 грн., а тому касаційна скарга підлягає поверненню скаржнику.

При постановленні даної ухвали Верховний Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме пункт 36 рішення від 4  грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France), де Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR  2000-II).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Зміст  висновків  Європейського суду з прав людини  у наведеному та інших рішеннях свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень, є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

Іншим не менш важливим елементом верховенства права є принцип правової визначеності; при реалізації права суб`єктові гарантуватися правова визначеність застосування судом правових норм, що регулюють його поведінку.

Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 по справі №1-25/2010, відповідно до якого одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд наголошує, що у даному випадку повернення касаційної скарги скаржнику не є надмірним формалізмом, а є проявом реалізації принципу верховенства права та принципів господарського судочинства щодо рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності, змагальності та диспозитивності. Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду у порядку, передбаченому чинним ГПК України.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (CASE OF UNIОN ALIMENTARIA SANDERS S.A. v. SPAIN № 11681/85).

Відповідно до частини п`ятої статті 292 ГПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про повернення касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня закінчення строку на усунення недоліків.

У зв`язку з поверненням касаційної скарги клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та про заміну сторони правонаступником у цій справі залишаються без розгляду.

З огляду на викладене та керуючись статтею 234, 235, частиною п`ятою статті 292 ГПК України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 22.06.2020 про звільнення від сплати судового збору.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 18.02.2020 у справі №    909/649/19 повернути з усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Колос

Суддя                                                                                                    В. Селіваненко