22-ц/804/1974/20 
                                                                                242/3831/19 
                                               
Головуючий у І інстанції Черков В.Г. Єдиний унікальний номер 242/3831/19
Номер провадження 22-ц/804/1974/20
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

18 червня 2020 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів   Мальцевої Є.Є.
    Мироненко І.П.,
секретар  Сікора М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу адвоката Бойка Олексія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року, ухвалене в м. Селидове Донецької області та повний текст якого складено 03 січня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Після уточнення позовної заяви в її обґрунтування зазначав, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 01 січня 2009 року був укладений договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США та зобов`язалася повернути борг в строк до 01 січня 2010 року. Крім того, 26 квітня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США зі строком повернення до 26 квітня 2012 року. 12 січня 2010 року ОСОБА_4 відступив право вимоги за вказаними договорами позики на його користь. 10 червня 2018 року між ним та ОСОБА_3 були укладені договори поруки №4 та №5, за умовами яких остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за повернення грошових коштів разом з боржником ОСОБА_1 за договорами позики від 01 січня 2009 року та від 26 квітня 2007 року. На підставі доповнень до договорів поруки №4 та №5 від 11 червня 2018 року поручитель ОСОБА_3 частково виконала зобов`язання за боржника ОСОБА_1 та сплатила по 10 000 грн. по кожному з договорів позики. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договорами позики, на виконання яких були надані розписки від 26 квітня 2007 року та 01 січня 2009 року, у розмірі 5 671 583 грн. 70 коп.
Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26.04.2007 року та 01.01.2009 року, у розмірі 5 671 583 грн. 70 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 19 605 грн. 00 коп., а саме по 9 802 грн. 50 коп. з кожного. 

В апеляційній скарзі адвокат Бойко О.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на недоліки позовної заяви, а також на те, що судом першої інстанцій було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , після чого позивачем були уточнені позовні вимоги та пред`явлено позов і до ОСОБА_1 , проте останню не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача; в протоколах підготовчого судового засідання ОСОБА_1 також не зазначена. Крім того, ОСОБА_1 жодних копій позовних заяв, судових повісток або повідомлень про розгляд справи, судових рішень від Селидівського міського суду Донецької області не отримувала, у зв`язку з чим була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права. Також зазначає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на підставі недопустимих доказів, оригіналів розписок та договорів про відступлення права вимоги матеріали справи не містять, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що оригінали цих документів судом не оглядались та не досліджувались. Сама по собі наявність в матеріалах справи заяви ОСОБА_2 про повернення оригіналів документів, за відсутності штампу канцелярії на цій заяві та/або поштового конверту, в якому ця заява нібито надійшла до суду, ніяким чином не підтверджує, що позивач надавав суду оригінали розписок та договорів про відступлення права вимоги. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що з тексту копій розписок вбачається, що обидві розписки видавалися двома особами - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , проте водночас в них не зазначено про солідарний обов`язок повернення коштів, хто саме ОСОБА_5 чи ОСОБА_1 отримав грошові кошти і хто саме зобов`язався повернути кошти, в якому порядку та в яких частинах. Звертає увагу на те, що за жодною з наданих копій розписок, ОСОБА_1 грошей не отримувала, розписки були підписані під примусом та погрозами зі сторони ОСОБА_5 . За цим фактом чого вона у 2018 році звернулася до Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою, на підставі якої до ЄРДР було внесене кримінальне провадження, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілою. Позивач ОСОБА_2 є підлеглою особою ОСОБА_5 , тобто фактично цей позов подано в інтересах ОСОБА_5 , який свідомо не залучений співвідповідачем у справі. Щодо договорів про відступлення права вимоги № № 1, 2 від 12 січня 2010 року зазначає, що їх не можна вважати укладеними внаслідок недосягнення згоди з усіх істотних умов цих договорів, а отже ці договори не створюють для їх сторін жодних прав і обов`язків, тому ОСОБА_2 не набув права вимоги за цими договорами та є неналежним позивачем у даній справі. Також вказував на те, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості в суді першої інстанції заявити про застосування позовної давності, у зв`язку з чим просить апеляційний суд застосувати строк позовної давності. Укладення позивачем з відповідачем ОСОБА_3 10 та 11 червня 2018 року договорів поруки та доповнень до них не свідчить про переривання позовної давності за вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розписками, які є предметом даного позову.
ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином судовою повісткою (а.с. 220).
18 червня 2020 року від ОСОБА_2 надійшла заява (а.с. 240, 241, 242) в якій він просив відкласти розгляд справи до закінчення карантинних заходів внаслідок пандемії коронавірусу COVID-19, а також в зв`язку з тим, що матеріали апеляційної скарги були отримані ним напередодні судового засідання і він не мав часу для підготовки відзиву на апеляційну скаргу.
Апеляційний суд вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги ОСОБА_2 отримав ще 03 червня 2020 року, тобто більш ніж за два тижні до дня судового засідання, та мав достатньо часу для подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк до 16 червня 2020 року. Обставини справи не потребують додаткових пояснень чи витребування додаткових матеріалів, клопотань про розгляд справи в режимі відеоконференції в тому числі і поза приміщенням суду позивачем не заявлялось. Крім того, доказів поважності причин неявки в судове засідання чи неможливості надання відзиву позивачем не надано, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Бойко О.І. (а.с. 134, 135), які просили апеляційну скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 01 січня 2009 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 01 січня 2010 року (а.с. 46).
Відповідно до розписки від 26 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 26 квітня 2012 року (а.с. 47).
Згідно з договором відступлення права вимоги № 1 від 12 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор), первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги та став кредитором за договором займу від 01 січня 2009 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та сумою основного зобов`язання у розмірі 100 000 доларів США (а.с.48).
Згідно з договором відступлення права вимоги № 2 від 12 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор), первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги та став кредитором за договором займу від 26 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та сумою основного зобов`язання у розмірі 120 000 доларів США (а.с. 49).
Відповідно до договору поруки № 4 від 10 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 (кредитор) та ОСОБА_3 (поручитель), поручитель зобов`язався перед кредитором на виконання всіх зобов`язань, що виникли за договором займу від 01 січня 2009 року, укладеного між кредитором та ОСОБА_1 у сумі, що дорівнює 100 000 доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день здійснення платежу, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки (а.с. 50).
З доповнення до договору поруки № 4 від 11 червня 2018 року вбачається, що поручитель ОСОБА_3 частково виконала перед кредитором ОСОБА_2 зобов`язання за договором займу від 01 січня 2009 року у розмірі 10 000 грн. (а.с. 51).
Відповідно до договору поруки № 5 від 10 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 (кредитор) та ОСОБА_3 (поручитель), поручитель зобов`язався перед кредитором на виконання всіх зобов`язань, що виникли за договором займу від 26 квітня 2007 року, укладеного між кредитором та ОСОБА_1 у сумі, що дорівнює 120 000 доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день здійснення платежу, а також за відшкодування кредитору збитків та сплату неустойки (а.с. 52).
З доповнення до договору поруки № 5 від 11 червня 2018 року вбачається, що поручитель ОСОБА_3 частково виконала перед кредитором ОСОБА_2 зобов`язання за договором займу від 26 квітня 2007 року у розмірі 10 000 грн. (а.с. 53).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача суми заборгованості.
Проте з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не можна.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Як вказано вище, судом був встановлений факт складання 01 січня 2009 року та 26 квітня 2007 року відповідачкою ОСОБА_1 двох розписок про отримання у ОСОБА_4 грошових коштів. Вказані розписки містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суми позик, строк повернення позики, дату написання розписок. Їх зміст зводиться до отримання відповідачкою від позивача коштів і не містить даних про безоплатність договорів.
Оригінали розписок зберігалися у позивача, що свідчить про неповернення позик відповідачкою.
При цьому, відповідачка договори позики в судовому порядку не оспорювала, в тому числі за їх безгрошовістю. Доводи відповідачки щодо підписання розписок під примусом є сумнівними, оскільки із заявою до правоохоронних органів за цим фактом вона звернулася лише у 2018 році, тобто після спливу майже 10 років.
Таким чином, суд встановив справжню правову природу укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договорів та дійшов правильного висновку про укладення між ними саме договорів позики.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.  
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
Згідно статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Встановлено, що ОСОБА_4 12 січня 2010 року відступив позивачу ОСОБА_2 право вимоги за вищевказаними договорами від 01 січня 2009 року та 26 квітня 2007 року. Договори відступлення права вимоги є чинними і в установленому порядку недійсними не визнані.
За таких обставин, позивач отримав право вимагати від відповідачки сплату заборгованості за договорами позики.
Разом з тим, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, представник відповідачки просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Сторони домовились, що сума позики за розпискою від 01 січня 2009 року має бути повернута відповідачкою 01 січня 2010 року, за розпискою від 26 квітня 2007 року - в строк до 26 квітня 2012 року. 
Враховуючи, що у визначений строк позика повернута не була, строк позовної давності щодо стягнення боргу за договором позики від 01 січня 2009 року сплив 02 січня 2013 року, а за договором позики від 26 квітня 2007 року - сплив 27 квітня 2015 року.
З позовом до суду позивач звернувся лише у липні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
З матеріалів справи вбачається, що 10 червня 2018 року між ОСОБА_2 (кредитор) та ОСОБА_3 (поручитель) укладено договори поруки №4 та №5, за умовами яких остання зобов`язалася відповідати перед кредитором за повернення грошових коштів разом із боржником ОСОБА_1 за договорами від 01 січня 2009 року та від 26 квітня 2007 року. 
11 червня 2018 року поручителем ОСОБА_3 частково виконано перед кредитором ОСОБА_2 зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики від 01 січня 2009 року в розмірі 10 000 грн. та за договором позики від 26 квітня 2007 року в розмірі 10 000 грн.
Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
У кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.
Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16.
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
За таких обставин, часткове виконання ОСОБА_3 11 червня 2018 року зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором за договорами позики від 01 січня 2009 року та від 26 квітня 2007 року вчинено поза межами строку позовної давності та не може свідчити про переривання цього строку.
Крім того, з огляду на те, що договори поруки були укладені у 2018 році, тобто вже після спливу майже десяти років після укладання договорів позики, поручительство та часткове виконання зобов`язань поручителя ОСОБА_3 викликає об`єктивні сумніви щодо реальності таких зобов`язань та свідчить про можливе зловживання та штучне створення доказів з метою задоволення позову. 
З приводу подачі заяви про застосування строку позовної давності до суду апеляційної інстанції необхідно зазначити про те, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином не була повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, що, з точки зору суду другої інстанції, є підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування строку позовної давності.
Зазначене повністю узгоджується з висновками викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі №200/11343/14-ц.
Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу позовної давності, про застосування якої просила відповідач ОСОБА_1 , в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до неї необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, що її стосується.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_2 на користь відповідачки ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі по 14 407 грн. 50 коп. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бойка Олексія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , - задовольнити.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики, на виконання якого були надані розписки від 26.04.2007 року та 01.01.2009 року у розмірі 5 671 583 грн. 70 коп., а також стягнення судових витрат в розмірі 9 802 грн. 50 коп.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) гривень 50 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 23 червня 2020 року.

Судді       В.М. Барков

І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева