ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" липня 2020 р.           Справа№ 910/949/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Демидової А.М. 
          Буравльова  С.І. 

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (Транспортного) Страхового Бюро (МТСБУ)

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2020 року (повний текст рішення складено 08.04.2020 року)
у справі № 910/949/20 (суддя: Балац С.В.)

за позовом Приватного Акціонерного Товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ";

до Моторного (Транспортного) Страхового Бюро (МТСБУ)
про стягнення 94632,26 грн

без виклику представників сторін
                                               
                                                   ВСТАНОВИВ: 
          
                 Приватне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 94 632,26 грн. 
          Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно пошкодження транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, укладеного між позивачем і страхувальником.
          Рішенням Господарського суду від 08.04.2020 року позов задоволено повністю. Стягнуто з МОТОРНОГО (ТРАНСПОРТНОГО) СТРАХОВОГО БЮРО УКРАЇНИ на користь приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ" страхове відшкодування в сумі 94 632,26 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн.
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Моторно (Транспортне) Страхове Бюро  звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2020 року та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНГОССТРАХ" відмовити повністю
               Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правову позицію Вищого господарського суду  України викладу у постанові  від 15.12.2016 року №910/7812/16, відповідно до якої згідно п. 41.3 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодовується шкода потерпілим, якщо вони можуть задовольнити свої вимоги на підставі договорів інших видів страхування. Тобто, вказана норма Закону виключає право потерпілого на отримання відшкодування  на підставі цього договору. 
          Крім того, скаржник вказав, що  потерпіла особа, ОСОБА_1 , який керував застрахованим автомобілем «Porshe Panamerа»  р.н. НОМЕР_1 за договором (КАСКО), що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», задовольнив свої вимоги на підставі договору  добровільного страхування, у зв`язку з чим, в силу положень п. 41.3 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не набув права на отримання відшкодування з Фонду страхових гарантій. 
          Також, за твердженням скаржника застосовуючи положення  ч. 1 п. 36.4 ст. 36 Закону  України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд першої інстанції не врахував, що  виходячи з положень ч. 2 п. 36.4 ст. 36 цього Закону така виплата може бути здійснена виключно за погодженням з МТСБУ. Тобто, розмір відшкодування та обставин ДТП мають бути узгоджені з МТСБУ.   
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2020 року справу № 910/949/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.
                Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторно (Транспортного) Страхового Бюро  на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2020 року  у справі № 910/949/20. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Моторно (Транспортного) Страхового Бюро на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2020 року у справі № 910/949/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників своєю ухвалою від 18.05.2020 року.
           04.06.2020 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач  просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції без змін.
          Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що обмеження встановлені ч. 2 п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» взагалі не стосуються позивача, оскільки передбачені виключно для страхувальників за полісом, водіїв забезпеченого за цим полісом транспортного засобу та осіб, які звільнені від такого виду страхування. Тобто, позивач, як особа, яка сплатила страхове відшкодування за договором майнового страхування, не є ані страхувальником за полісом ОСЦПВ, ані особою, відповідальність якої  застрахована за таким полісом, ані особою на яку розповсюджуються пільги ст. 13 Закону, а тому позивач не повинен погоджувати з МТСБУ (відповідач) виплату за договором майнового страхування, яка здійснена в порядку Закону України «Про страхування».   
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 08.04.2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Моторного (Транспортного) Страхового Бюро (МТСБУ) - без задоволення, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
           08.04.2017 року між позивачем (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОКРЕДИТ ПЛЮС" (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту  № АВН0СРS (далі - договір), відповідно до умов якого позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме "PORSCHE PANAMERA", із державним знаком НОМЕР_1 (далі - застрахований ТЗ ).
           02.10.2018 року на бульварі Дружби Народів 44-А у м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого ТЗ та транспортного засобу "BMW", із державним знаком НОМЕР_3 , яким керував гр. ОСОБА_2 
          Постановою Печерського районного суду міста Києва від 23.11.2018 року у справі № 757/52069/18-п встановлено, що ДТП трапилося внаслідок порушень Правил подорожнього руху України водієм гр. ОСОБА_2  у зв`язку з чим, вказану фізичну особу притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Внаслідок зазначеного вище ДТП застрахований ТЗ отримав механічні пошкодження.
          У відповідності до звіту від 27.10.2018 року № 1793350/10/18, здійсненого замовленням позивача суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 вартість відновлюваного ремонту застрахованого транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу становить 108 336,88 грн.
          Виходячи з приписів ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  позивачем на підставі договору з урахуванням звіту від 27.10.2018 року № 1793350/10/18 було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 94 632,26 грн., а саме:
          - 87 997,94 грн відповідно до рахунку-фактури від 16.10.2018 року № 1043561, що підтверджується платіжним дорученням від 09.11.2018 №5225 (а.с. 41). 
          - 6 634,32 грн - зараховано 09.11.2018 року в якості сплати страхового платежу за договором.
           26.03.2019 року позивач звернувся до відповідача з претензією про виплату страхового відшкодування та пропонував на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування» ст.ст. 993, 1188 Цивільного кодексу України, ст.ст. 39, 40, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в добровільному порядку (досудовому) перерахувати  94  632,26 грн у рахунок виплаченого страхового відшкодування (фактичних затрат) за договором майнового страхування. 
          Відповідач в свою чергу 24.04.2019 року направив позивачу відповідь №8.3-03/13277 на претензію позивача від 26.03.2019 року № 26-03/02-02 (а.с. 45 ), відповідно до якої відповідач просив позивача надати додаткові документи з метою прийняття рішення щодо здійснення регламентної виплати. 
          Проте, у зв`язку з невиплатою  суми страхового відшкодування позивач звернувся до господарського суду із вимогами про стягнення такої суми з відповідача.
          Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1188 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою.
          Згідно  ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
          Об`єктом  обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
          Відповідно до  ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.
          Згідно  ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. 
          Відповідно до положень п. 10.4 ст. 10 Закону під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування "Зелена картка" або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності. 
          МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди: на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", заподіяної власниками та/або користувачами транспортних засобів, якщо такі власники та/або користувачі надали іноземним компетентним органам страховий сертифікат "Зелена картка", виданий від імені страховиків - членів МТСБУ; на території України, заподіяної водіями - нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за інших обставин, визначених чинним законодавством про цивільно-правову відповідальність (п. 40.1 ст. 40 Закону  України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). 
          Відповідно до п. в) п. 41.2. ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат "Зелена картка", що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".
          Таким чином,  враховуючи, що водій ОСОБА_2 , з вини якого сталася ДТП при керуванні транспортним засобом "BMW", із державним знаком НОМЕР_3 мав страховий сертифікат міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка" № CZ/6145294501 (що підтверджується довідкою про ДТП № 3018278495476775), суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку, що  у відповідача виникло зобов`язання  перед позивачем відповідно до положень ст.ст. 40-41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
          Аналогічна правова позиція міститься  в постанові Вищого господарського суду України від 03.12.2015 року № 910/13994/15. 
          Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, потерпіла особа, ОСОБА_1 , який керував застрахованим автомобілем «Porshe Panamerа»  р.н. НОМЕР_1 за договором (КАСКО), що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» задовольнив свої вимоги на підставі договору  добровільного страхування, у зв`язку з чим, в силу положень п. 41.3 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не набув права на отримання відшкодування з Фонду страхових гарантій, колегія суддів відзначає наступне.  
          Так, за правилами, встановленими ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, позивач є саме тією особою, до якої перейшло право вимоги від відповідача страхового відшкодування, виплаченого страхувальникові на підставі Договору добровільного страхування.
          Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України  «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" п. 41.1 ст. 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
          Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування перейшло право вимоги на отримання відшкодування в межах фактичних затрат.
          Водночас, колегія суддів приймає як належне твердження позивача викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що обмеження встановлені ч. 1 п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не застосовується до спірних правовідносин, оскільки  відповідальна (винна у ДТП) особа має поліс «Зелена карта». 
          При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що виплата страхового відшкодування може бути здійснена  виключно за погодженням з МТСБУ, оскільки погодження потерпілої особи (згідно Закону) в даному випадку не вимагається, так як  право на отримання відшкодування в межах фактичних затрат без такої згоди надається як правильно встановлено судом першої інстанції позивачу ст. 27 Закону України "Про страхування".
          Водночас, колегія суддів відзначає, що оскільки до позивача перейшли всі права та обов`язки потерпілого то обмеження, встановлені п. 41.3 ст. 41 Закону в даному випадку застосоване бути не може, враховуючи те, що позивач, як особа з правами та обов`язками потерпілого не отримував задоволення своїх вимог на підставі договорів інших видів страхування.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач у відповіді від 24.04.2019 № 8.3-03/13277 на претензію позивача від 26.03.2019 року № 26-03/02-02  не здійснював посилання на приписи  п. 41.3 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які вказує скаржник, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог у даному спорі.
Посилання скаржника на постанову Вищого господарського суду України  викладену у постанові від 15.12.2016  року №910/7812/16  є неприйнятними з огляду на те, що таку постанову прийнято з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, зокрема позивачем у справі №910/7812/16 виступав не страховик, який сплатив страхове відшкодування в порядку Закону України «Про страхування», а юридична особа, яка уклала із зазначеним страховиком  договір цесії. 
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог. 
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні. 
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                   ПОСТАНОВИВ:          
          
           1. Апеляційну скаргу Моторного (Транспортного) Страхового Бюро (МТСБУ) на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2020 року  у справі № 910/949/20 залишити без задоволення.
           2. Рішення  Господарського суду міста Києва  від 08.04.2020 року у справі №910/949/20 залишити без змін.
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.   Матеріали справи №910/949/20 повернути до Господарського суду міста Києва.  

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.І. Буравльов