Постанова                                                   
Іменем України
22 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 740/3158/18
провадження № 51-1595км20
Верховний Суд колегією суддів Першої  судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого    ОСОБА_6 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 грудня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за    № 12018270180000572, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та  жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 грудня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 1 статті 125 КК до покарання у виді громадських робіт тривалістю 200 годин. 
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн, у решті позовних вимог відмовлено.
Згідно з вироком ОСОБА_6   визнано винуватим та засуджено за те, що він             16 травня 2018 року близько 12:00, перебував на території домоволодіння             АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, під час якого ОСОБА_6 умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, схопивши обома руками ОСОБА_7 за голову, завдав їй одного удару коліном по обличчю в ділянку носа, заподіявши їй тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі заcуджений вказує, що суд першої інстанції неповно дослідив усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази та надав їм неправильної оцінки, а суд апеляційної інстанції  не надав правової оцінки доводам його апеляційної скарги. Просить судові рішення скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його дії, оскільки він не умисно завдав ушкодження потерпілій, а захищав свою тещу від нападу останньої, та допускає, що в його діях є перевищення меж необхідної оборони.
Також засуджений, посилаючись на статтю 37 КК, вказує на заподіяння шкоди через необережність, мотивуючи це тим, що суди неправильно кваліфікували його дії, тобто не застосували закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.
Крім того, засуджений зазначає, що апеляційний суд безпідставно відмовив йому в задоволенні апеляційної скарги, оскільки його дії були спрямовані на захист іншої особи, а тому не можуть бути кваліфіковані за частиною 1 статті 125 КК.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає на нижченаведених підставах.
Мотиви суду
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений указує на неузгодженість доказів у кримінальному провадженні, суперечливість висновків судів, надання переваги одним доказам над іншими тощо. Тобто фактично посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами. 
Крім того, як видно з касаційної скарги, засуджений не оспорює та не заперечує таких обставин, як завдання потерпілій тілесного ушкодження, однак оспорює кваліфікацію дій за частиною 1 статі 125 КК.
Згідно з вимогами  статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Суд, постановляючи вирок, при формулюванні обвинувачення чітко зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, наслідки, форми вини і мотиви злочину, якими керувався засуджений,  послався на відповідну  частину статті Основної частини КК та докази на підтвердження встановлених судом обставин, що відповідає вимогам пункту 2 частини 3 статті 374 КПК.
Посилання засудженого про відсутність умислу на заподіяння тілесних ушкоджень та його твердження про необхідну оборону, якої потребувала                          ОСОБА_8 , спростовуються здобутими під час судового розгляду доказами, а саме показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка не заперечувала конфлікту між нею та ОСОБА_8 , однак зазначала, що ОСОБА_6 , зайшовши до приміщення, одразу схопив її обома руками за голову та завдав удару у присутності її малолітньої доньки. Такі показання підтвердили свідок ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 , які були очевидцями подій.
Причинний зв`язок між заподіянням такого тілесного ушкодження, що не потягло за собою короткочасного розладу здоров`я, підтверджено в суді висновками судово-медичного експерта від 15 червня 2018 року №112, даними протоколів проведення слідчого експерименту від 21 червня 2018 року за участю потерпілої ОСОБА_7 .
Відповідно до висновку експертизи тілесні ушкодження  на обличчі ОСОБА_7 могли виникнути внаслідок удару коліном ноги в обличчя.
З огляду на вказану сукупність доказів у кримінальному провадженні колегія суддів має підстави вважати, що в кримінальному провадженні встановлено всі обставини вчинення кримінального правопорушення відповідно до вимог               статті 91 КПК й оцінено за правилами статті 95 КПК для беззаперечного висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК. 
Переглядаючи вирок районного суду, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам, указаним в апеляційній скарзі засудженого, які по суті є аналогічними змісту його касаційної скарги.

Посилання засудженого на перевищення меж необхідної оборони або уявну оборону, як він зазначає у своїй касаційній скарзі, не знайшли підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
На доводи апеляційної скарги засудженого суд  апеляційної інстанції надав належні та вмотивовані відповіді, а доводи ОСОБА_6 про перебування його у стані необхідної оборони не ґрунтуються на матеріалах справи та доказах, здобутих під час судового розгляду, при цьому про наявність умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій свідчить і той факт, що винний у момент удару коліном в обличчя потерпілої тримав її голову руками, що вказує на певний контроль за її тілом.
При цьому при прийнятті рішення апеляційний суд допитав ОСОБА_6 та потерпілу, проаналізував показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, та письмові докази, надані стороною обвинувачення, і погодився з висновками суду першої інстанції щодо кваліфікації дій винного за частиною 1 статті 125 КК.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені засудженим в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірено й спростовано.
 Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, встановлені судами обставини підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів, судові рішення є мотивовані та належним чином обґрунтовані, а доводи касаційної скарги засудженого не вказують на підстави їх скасування.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам                  статті 419 КПК.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними та не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 6 грудня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу– без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
    ОСОБА_1                       ОСОБА_2                            ОСОБА_3