Справа № 753/15293/19                                                                                                                           Головуючий в суді І інстанції Каліушко Ф.А.
Провадження № 22ц-824/6369/20                                                                                                          Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(у порядку письмового провадження)
13 липня 2020 року                                                                                                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та обґрунтовувала його тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Однак відповідач жодної допомоги на утримання дітей не надає, через що вона вимушена звернутися до суду із цим позовом та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання двох доньок у розмірі 25 000, 00 грн., починаючи з 22 липня 2019 року до досягнення ними повноліття та на її користь аліменти у розмірі 5000, 00 грн. від усіх видів доходу відповідача щомісячно, починаючи з 22 липня 2019 року до досягнення дитиною трирічного віку, а також стягнути додаткові витрати у розмірі 8250, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22 липня 2019 року до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 грн. щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення  ОСОБА_5 повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 4 000 грн., щомісячно, до досягнення  ОСОБА_4  повноліття, стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання у розмірі 1000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення ОСОБА_4 віку трьох років, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що суд належним чином не дослідив наявних доказів у справі, не взяв до уваги, що відповідач не має жодного доходу, він не працевлаштований, тому його майновий стан не дає йому можливості сплачувати визначений судом розмір аліментів.
ОСОБА_2 повідомлялася належним чином про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористалася.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню в частині розміру аліментів, оскільки встановлено, що діти проживають разом із позивачкою, яка на даний час офіційно працює нотаріусом, при цьому відповідач на даний час не працює та не має стабільного доходу, тому з урахуванням співмірності, достатніх потреб дітей, дійсної участі батьків у їх утриманні, стягненню підлягають аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 грн., щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення  ОСОБА_5 повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 4 000 грн., щомісячно, до досягнення  ОСОБА_4  повноліття. Крім того, врахувавши обставини справи, а також виходячи з підстав розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для  стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 30.07.2019 року і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , віку трьох років. Разом з тим, суд також дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дітей на майбутнє належним чином не обґрунтовані на задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2007 року по 18 вересня 2017 року, від якого сторони мають неповнолітніх доньок -  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні (а.с.7, 15, 16).
При цьому, заперечуючи проти позову, відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів щодо матеріального становища та розміру його доходу.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Таким чином, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.
Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
В силу ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінгур і Шурук», №41615/07, 6 липня 2010 року, і «Х проти Латвії», заява №27853/09, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу «Сахін проти Німеччини», заява №30943, ЄСПЛ 2003 VІІІ).
Згідно з ч. 2 - ч. 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно виходив з того, що оскільки діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, тому, врахувавши принцип співмірності, розумності, а також потреби дітей, суд першої інстанції, встановивши відповідні фактичні обставини справи, з додержанням вимог матеріального закону дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у розмірі 8000, 00 грн. щомісячно, починаючи з 30 липня 2019 року і до досягнення  ОСОБА_5 повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 4 000 грн., щомісячно, до досягнення  ОСОБА_4  повноліття, а також дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки у розмірі 1 000 грн. щомісячно до досягнення ОСОБА_4 трьох років, відповідно до ст. 84 СК України.
Визначений судом розмір аліментів з урахуванням знецінення коштів внаслідок інфляції, постійного здорожчання усіх груп товарів для дітей не є надмірно високим і відповідає інтересам та потребам дітей.
Доводи апелянта про те, що при визначенні розміру аліментів не врахований скрутний його майновий стан, не заслуговують на увагу, оскільки належних і достатніх доказів на підтвердження цих обставин відповідачем надано не було, при цьому не наведено наявності будь-яких інших обставин, які б перешкоджали відповідачу сплачувати аліменти у визначеному місцевим судом розмірі, крім того відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, доказів щодо наявності у нього інших дітей на утриманні немає, при цьому ОСОБА_1 також не надав належних, допустимих і достатніх доказів щодо того, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів є необґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги доводи предметом розгляду суду першої інстанції, яким була надана відповідна обґрунтована оцінка, а тому вони не можуть бути належними підставами для скасування оскаржуваного рішення.
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дітей сторонами не оскаржено, тому не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2020 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                              Судді: