Постанова
Іменем  України 
 
06 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 409/961/12
провадження № 61-22888св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                     
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідачі (треті особи за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду                   м. Дніпродзержинська від 26 вересня 2016 року у складі судді Байбари Г. А., постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня                       2018 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська                              від 26 вересня 2016 року, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року        № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У  червні 2004 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поруки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 24 листопада 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю«Екстра-клас» (далі - ТОВ «Екстра-клас») була укладена кредитна угода № 1/0300R5Г, відповідно до якої ТОВ «Екстра-клас» отримало від банку кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 1 000 000 грн на строк до 23 листопада 2004 року, взявши на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити відсотки у розмірі 21% річних та комісійну винагороду в строки, обумовлені угодою. 
 
У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором,                      24 листопада 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та фізичними особами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були укладені договори поруки з кожним окремо, за умовами яких у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором №1/0300R5Г                                        від 24 листопада 2003 року позичальник ТОВ «Екстра-клас» та окремо кожен з поручителів відповідають перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» як солідарні боржники. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Екстра-клас» своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 15 березня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 494 945,11 грн.
 
На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ЗАТ КБ «ПриватБанк» просилостягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                    ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 494 945,11 грн. 
 
У  листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4 ,                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, щоу забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/0300R5Г, 24 листопада 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки                           № 05СW/1, за умовами якого у випадку невиконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором №1/0300R5Г позичальник ТОВ «Екстра-клас» та поручитель відповідає перед ЗАТ КБ «ПриватБанк» як солідарний боржник.
 
Також в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним  договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Екстра-клас» укладено договір застави товару в обороті від 25 листопада 2003 року № 00R5/1, згідно з умовами якого ТОВ «Екстра-клас» надав в заставу належне йому на праві власності (повного господарського відання майно всього загальною вартістю 1 621 500 грн, яке знаходилося на відповідальному зберіганні Закритого акціонерного товариства «Дніпропетровська металобаза»,                            за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Автотранспортна, 2.   
 
Зазначає, що, підписуючи 24 листопада 2003 року договір поруки,                       ОСОБА_1 займав посаду директора ТОВ «Екстра-клас» і знав про фінансовий стан товариства, його грошовий обіг та володів інформацією стосовно належного товариству майна.  Позивач за зустрічним позовом був впевнений у спроможності ТОВ «Екстра-клас» виплатити суму кредиту та відсотки. 
ОСОБА_1 вважав, що підписання цього договору поруки є лише обов`язковою формальністю і йому ніколи не доведеться у дійсності відповідати своїм особистим майном за зобов`язаннями ТОВ «Екстра-клас». 
 
Крім того, ОСОБА_1 було відомо, що 25 листопада 2003 року ним                          як директором товариства, буде підписаний договір застави товару в обороті, яким забезпечувалося виконання зобов`язання ТОВ «Екстра-клас» за кредитним договором. В подальшому ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , вчинивши шахрайські дії, заволоділи майном ТОВ «Екстра-клас», яке забезпечувало виконання зобов`язання перед кредитором. Факт шахрайських дій підтверджується матеріалами кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
 
Позивач за зустрічним позовом вважає, що договір поруки був підписаний ним під впливом помилки, оскільки ОСОБА_4  та ОСОБА_5  спотворили формування його волі та уяви про обставини, які мають істотне значення для сторін правочину. Вважає, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 навмисно ввели його в оману відносно природи угоди, прав та обов`язків сторін, навмисно запевнили його у приналежності майна ТОВ «Екстра-клас». 
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просиввизнати договір поруки                      від 24 листопада 2003 року № 05СW/1, укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», недійсним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 рокупервісний позов задоволено частково. 
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 1/0300R5Г від 24 листопада                2003 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Екстра-клас» та договорами поруки заборгованість в сумі 494 945,11 грн.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Відмовлено в задоволенні первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»                           до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
 
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з поручителів.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що договір поруки від 24 листопада 2003 року № 05СW/1  та додаткова угода до договору поруки від 02 лютого 2004 року укладені та підписані                         ОСОБА_1 з власної волі, без будь якої помилки або обману відносно цієї угоди, тому відсутні  правові підстави для визнання цього договору поруки недійсним.
 
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду ОСОБА_4 ,                   ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.
 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в апеляційному порядку не оскаржене, а тому апеляційним судом у цій частині не переглядалося.
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня                       2018 року рішення суду першої інстанціїв частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»                            за кредитним договором №1/0300R5Г від 24 листопада 2003 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Екстра-клас», та договорами поруки  заборгованість в сумі 494 945,11 грн скасовано та у скасованій частині ухвалено нове рішення.
 
Стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №1/0300R5Г від 24 листопада 2003 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Екстра-клас»,  в розмірі 494 945,11 грн, що є тілом кредиту, з поручителів: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
 
В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, тому підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості відсутні. Кожен із поручителів окремо має нести відповідальність перед кредитором разом із позичальником як солідарний боржник, хоч і за порушення умов одного й того ж кредитного договору.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд виходив з того, що в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування в цій частині при апеляційному розгляді не встановлено. 
 
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову,  ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.                 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій                     в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ухвалили рішення необґрунтовано з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи. 
 
Ну думку заявника, позивач за зустрічним позовом на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довів на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину.
 
У травні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанцій в частині задоволення первісних позовних вимог доОСОБА_4 ,  ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором поруки.
 
Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суд апеляційної інстанцій залишив поза увагою, що у договорі поруки відсутня така істотна умова договору, як строк його дії.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржується в частині первісних позовних вимог, зокрема до ОСОБА_4 та зустрічного позову, тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається  передбачено, що судом касаційної інстанції   у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалами Верховного Суду від 14 травня 2018 року та від 25 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
16 квітня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у вказаному складі суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 24 листопада 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ТОВ «Екстра-клас» укладено кредитний договір № 1/0300R5Г, відповідно до  умов якого ТОВ «Екстра-клас» отримало від банку кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 1 000 000 грн на поточні виробничі потреби та поповнення оборотних коштів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00% на рік з кінцевим терміном повернення до 23 листопада 2004 року.
 
ТОВ «Екстра-клас» отримало кредитні кошти в сумі 1 000 000 грн у відповідності до копії платіжного дорученням від 26 листопада 2003 року № 1030  та копії ордеру-розпорядження на отримання грошових коштів від 26 листопада 2003 року.
 
У забезпечення виконання ТОВ «Екстра-клас» своїх зобов`язань за кредитним договором від 24 листопада 2003 року № 1/0300R5Г, 24 листопада 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки № 05CW/1, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати перед банком своїм особистим майном за виконання ТОВ «Екстра-клас» своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором в повному обсязі, в сумі 1 000 000 грн основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів, витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на майно та інших витрат.
 
Згідно з пунктом 2 цього договору поруки, у випадку невиконання ТОВ «Екстра-клас» своїх зобов`язань за кредитним договором від 24 листопада 2003 року № 1/0300R5Г, ТОВ «Екстра-клас» і поручитель ОСОБА_1 відповідають перед кредитором (ПАТ КБ «ПриватБанк») як солідарні боржники.
 
02 лютого 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 (поручитель) укладено додаткову угоду до договору поруки від 24 листопада 2003 року № 05CW/1, якою погоджено деякі зміни до вказаного договору поруки, зокрема у пункті 3 визначено, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.
 
За змістом пункту 11 додаткової угоди до договору поруки від 24 листопада 2003 року № 05CW/1, його сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою до суду про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років.
 
08 квітня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки № 07QI/1 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 листопада 2003 року № 1/0300R5Г, за умовами якого поручитель відповідає перед банком за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
 
Згідно з пунктом 11 вказаного договору поруки, сторони прийшли до згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою до суду про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років.
 
Установлено, що у зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Екстра-клас» зобов`язань за кредитним договором від 24 листопада 2003 року                                    № 1/0300R5Г, станом на 15 березня 2011 року, утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 494 945,11 грн, відповідно до розрахунку заборгованості, доданого ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої (у нескасованій частині) та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель відповідає за зобов`язаннями боржника в повному обсязі, зокрема, за повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, комісії, сплату неустойки, а також за відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.
 
Згідно з пунктами 11, 12 договору поруки всі зміни та доповнення до цього договору вносяться в письмовій формі шляхом укладення додаткових угод, підписаних уповноваженими представниками сторін. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором боржником та поручителем.
 
Установлено, що за кредитним договором № 1/0300R5Г від 24 листопада 2003 року, станом на 15 березня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 494 945,11 грн - тіло кредиту. 
 
Учасниками справи розмір вказаної кредитної заборгованості належним чином не спростований.
 
При таких обставинах місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення,  дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні правові підстави для стягнення з поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Екстра-клас», в розмірі 494 945,11 грн, що є тілом кредиту.
 
При цьому необхідно ураховувати, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
 
Отже, у законодавстві передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
 
Установлено, що 08 квітня 2004 року між банком та ОСОБА_4 (поручитель) укладено договір поруки на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 листопада 2003 року, з цим первісним позовом про стягнення заборгованості банк звернувся у червні 2004 року та просив, відповідно до розрахунку, стягнути тіло кредиту у розмірі суму 494 945,11 грн.
 
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
 
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що будь-який договір повинен містити обов`язково умову про строк дії договору, який в оспорюваному договорі поруки не встановлений, обґрунтовано відхилено апеляційним судом та не спростовує висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
 
Щодо зустрічних позовних вимог про визнання договору поруки недійсним
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частинами першою-третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.
 
Відповідно до статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Судами установлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 був співзасновником ТОВ «Екстра-клас», займав посаду директора товариства та особисто приймав рішення про отримання кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому він був обізнаний про господарську і фінансову діяльність товариства, наявність належного товариству майна.
 
На спростування вказаних висновків ОСОБА_1 належних та допустимих доказів судам не надав.
 
При таких обставинах, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, із чим погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний ним правочин було укладено внаслідок помилки або обману, що має істотне значення, та визначено підставою для визнання недійсним договору поруки.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення в частині зустрічних позовних вимог ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої,                         у нескасованій частині,  та апеляційної інстанцій, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційних скарг їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій,                 в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська                                        від 26 вересня 2016 року у нескасованій частині, постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року в оскаржуваній частині  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко
 
  С. Ю. Бурлаков
 
   А. Ю. Зайцев