П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4740/20	

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 23 червня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                                       Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” про визнання протиправною та скасування постанови, - 
В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про відкриття виконавчого провадження №61693168 від 01.04.2020 року з примусового виконання виконавчого напису №4068, виданого 03.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно - садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,0565 га (кадастровий номер 5123755300020080499), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_1 за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на загальну суму у гривневому еквіваленті 542161,00 гривень (п`ятсот сорок дві тисячі сто шістдесят одна гривня 00 коп.).
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідач всупереч ст. 8, 19 Конституції України, ст.5 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.4 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» незаконно прийняв 01.04.2020 року оскаржувану постанову про відкриття ВП №61693168, тобто за межами встановленого законом строку, який сплив 03.07.2014 року. На переконання позивача, оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою. Відповідач мав повернути стягувачу ТОВ "ОТП Факторинг Україна" виконавчий напис №4068, виданий 03.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., без прийняття до виконання, оскільки строк пред`явлення цього виконавчого напису до виконання за кінчився 03.07.2014 року і станом на 01.04.2020 року він пропущений.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції.
У своїх доводах апелянт зазначає, що у порушення ст.7 КАС України, суд першої інстанції не застосував ст.. 254 ч. 1 ЦК України для визначення дати, коли саме закінчився строк пред`явлення напису до виконання. Тобто, оскільки повернення виконавчого напису відбулось 21.03.2017 року, строк у 3 (три) роки для повторного подання сплив 21.03.2020 року, в той час як суд першої інстанції встановив, що цей напис було подано до відповідача тільки 01.04.2020 року, що свідчить про те, що виконавчий напис було подано з пропуском строку. Таким чином, апелянт вважає, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню. Також, на думку апелянта, не доведено звернення ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження 16.03.2020 року, що суд першої інстанції помилково порахував встановленим. У постанові про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2020 року відповідач не вказує, що він отримав заяву 16.03.2020 року, дату заяви та її надходження. 
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів згідно ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, представник ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» Зауліна О.Г., 01.04.2020 року звернулась до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича із заявою про відкриття виконавчого провадження 16.03.2020 року за вих. №27, в якій просила відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 03.07.2013 року за №408, про звернення стягнення на нерухоме майно - садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,0565 га (кадастровий номер 5123755300020080499), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності громадянину ОСОБА_1 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на загальну суму у гривневому еквіваленті 542161,00 грн.
Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. розглянуто заяву представника ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» Зауліна О.Г., про примусове виконання виконавчого напису від 03.07.2013 року №4068 та 01.04.2020 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №61693168 з виконання виконавчого напису від 03.07.2013 року №4068 про звернення стягнення на нерухоме майно - садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,0565 га (кадастровий номер 5123755300020080499), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_1 .
Вказана постанова направлена на адресу ОСОБА_1 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» супровідним листом від 01.04.2020 року №781.
Вважаючи вказану постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на положення Закону України № 1404-VIII, яким встановлено трирічний строк для пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до примусового виконання і застосовується до спірних правовідносин та вказуючи, що на момент набрання чинності цим Законом, строк пред`явлення виконавчого напису до виконання не закінчився, зазначив про законність прийнятої постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2020 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України «Про виконавче провадження»).
За приписами ч. 2 вказаного Закону № 606-XIV, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання на момент здійснення спірного виконавчого напису встановлювались статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 
1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 
2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Строки зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 
1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 
2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 
3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
В свою чергу приписами статті 23 Закону України №606-XIV врегульовано питання переривання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Так, у відповідності до ч. 1 вказаної норми, строки пред`явлення виконавчого документа до  виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, як передбачено ч. 2 ст. 23 Закону України №606-XIV, перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Водночас, вимогами ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
Колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності новим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових  актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.
Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон України №1404-VIII).
Відповідно до приписів ч.ч. 1,2 ст.12 вказаного Закону№1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Згідно п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Зі змісту наведеного положення Закону України №1404-VIII слідує, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим Законом. 
Для п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону №1404-VIII від 02 червня 2016 року до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Разом з цим, як вірно було встановлено судом першої інстанції, відповідно до наявного в матеріалах справи виконавчого напису від 03.07.2013 року №4068, на зворотній стороні містяться відмітки державних виконавців про повернення виконавчого документа стягувачу в період дії Закону України №606-XIV, а саме: запис від 27.06.2014 року, повернуто згідно п.4 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»; запис від 18.06.2015 року, повернуто згідно п.4 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження»; запис від 21.03.2017 року, повернуто згідно п.9 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження»; запис від 21.03.2017 року, повернуто згідно п.4 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження».
Водночас, вважаючи, що положення Закону України № 1404-VIII стосовно встановленого трирічного строку для пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до примусового виконання розповсюджуються на спірні правовідносини, та вказуючи, що на момент набрання чинності цим Законом строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання не закінчився, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення було враховано обставини, щодо повернення такого напису стягувачу у попередні періоди за наслідком пред`явлення стягувачем виконавчого напису нотаріуса до виконання, що, в силу положень ст. 23 Закону України № 606-XIV є однією з підстав для переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку строк пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання на момент набрання чинності Законом України №606-XIV не закінчився.
Вказане у свою чергу, на переконання колегії суддів підтверджує правомірність та законність дій приватного виконавця стосовно прийняття спірної постанови про відкриття виконавчого провадження №61693168 від 01.04.2020 року з примусового виконання виконавчого напису №4068, виданого 03.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.,
Викладені вище правові висновки суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд, повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 року у справі № 420/970/19.
Відповідно до встановлених судом обставин та наведених норм законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за даним позовом.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Доводи апелянта про пропущення строку пред`явлення виконавчого напису до виконання не знайшли свого підтвердження, оскільки як було встановлено у ході розгляду справи, виконавчий напис було повернуто 21.03.2017 року, а згідно даних Укрпошти щодо відправлення – 6503907530551, повторно ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» із заявою від 16.03.2020 року про примусове виконання виконавчого напису № 4068 від 03.07.2013 року звернулось - 17.03.2020 року. 
Оскільки, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом норм матеріального або процесуального права, в апеляційній скарзі не наведено, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність прийнятої приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 4068 виданого 03.07.2013 року.
Доводи апелянта, про не відповідність висновку суду першої інстанції про повернення виконавчого напису від 03.07.2013 року № 4068 – 21.03.2017 року згідно з п. 4 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки насправді згідно цього запису виконавчий напис повернуто згідно з п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із встановленням ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони щодо звернення стягнення на майно боржника, у зв`язку із чим, на думку апелянта суд був зобов`язаний застосувати ст.. 12 ч. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» за якою, строк пред`явлення такого виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня закінчення дії відповідної заборони, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне:
Відповідно до ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
В даному випадку при зверненні до суду першої інстанції та під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем вказані вище доводи в якості підстав позову не зазначались.
Позивач не скористався наданим йому відповідно до ст. 47 КАС України правом змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог та будь-яких письмових заяв у визначений Кодексом термін до суду першої інстанції не подавав. 
Таким чином, вказаним доводам позивача суд першої інстанції правової оцінки не надавав, а тому відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України позбавлений можливості розглядати вказані підстави позову при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції з якими погодився апеляційний суд не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю “ОТП Факторинг Україна” про визнання протиправною та скасування постанови - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.