ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/3725/19 пров. № А/857/7651/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Шевчук С.М.
суддів                                                             Кухтея Р.В., Носа С.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року (рішення ухвалене в порядку загального позовного провадження у м. Луцьку, судом під головуванням судді Сороки Ю.Ю., дата складання повного тексту рішення – 19.05.2020) у справі № 140/3725/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд,-
В С Т А Н О В И В:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
17.12.2019 ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якому просив: поновити його на посаді провідного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2019 до дня поновлення на роботі.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. 
На обґрунтування апеляційних вимог, позивач зазначає, що він був звільнений з посади без проведення оцінки результатів його діяльності, щодо нього не проводилось службове розслідування, він не притягувався до дисциплінарної відповідальності, на нього не було подано жодних скарг від осіб призовного віку та відвідувачів Ківерцівського районного військового комісаріату. Крім того, його не було забезпечено окремим робочим місцем та не було надано працівника, який би ввів його у практичний курс справ на новій для нього посаді. Він змушений був перебувати та працювати в загальній світлиці разом із відвідувачами Ківерцівського районного військового комісаріату. Позивач звертає увагу на те, що вакантна посада провідного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 досвіду роботи на державній службі не вимагала. Позивач стверджує, що відповідач при встановленні йому випробувального терміну порушив частину 3 статті 26 КЗпП України, відповідно до якої випробування не встановлюється особам звільненим з військової служби, переможцям конкурсного відбору на зайняття вакантної посади та особам прийнятим на роботу в іншу місцевість (його основне місце проживання у м. Луцьку, а основне місце роботи знаходилось у м. Ківерці). Також ще одним із свідчень того, що йому не повинен був би бути встановлений випробувальний термін було присвоєння йому одразу 7 рангу державного службовця із 9 можливих, про що зазначено у трудовій книжці. Тобто, при прийнятті його на роботу відповідно до статті 46 Закону України «Про державну службу» йому був зарахований трудовий стаж на посадах в органах державної влади. Присвоюючи йому 7 ранг державного службовця відповідач визнав, що у нього був достатній досвід роботи на посадах в органах державної влади і йому не повинен був бути встановлений випробувальний термін. Відтак, випробувальний термін йому був встановлений неправомірно і звільняти його з посади повинні були на загальних підставах, оцінивши результати його діяльності провівши службове розслідування за клопотанням районного комісара. Щодо звинувачень військового комісара ОСОБА_2 у порушенні ним службової таємниці, фотографуванні та зберіганні на особистому планшеті службової інформації апелянт зазначає, що наданий представником відповідача скриншот зовсім не доводить факту, що він був зроблений з його особистого планшету. Він зроблений нечітко, зміст неможливо розібрати, не засвідчений його підписом, не містить ніяких особливостей та прив`язки саме до його планшету. Позивач вважає, що пройшло недостатньо часу для того, щоб робити однозначні висновки щодо його професійної діяльності, його безпосередній керівник завчасно зробив суб`єктивні висновки щодо його компетентності зважаючи на те, що ніхто протягом і після закінчення випробувального терміну не провів оцінювання результатів його службової діяльності.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції. По суті доводи відзиву співпадають з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні. 
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. 
Відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з метою належного забезпечення інтересів держави для забезпечення участі належного представника по справі у зв`язку з неможливістю вчасно прибути на розгляд справи. Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що відповідачем у даній справі є суб`єкт владних повноважень, інтереси якого представляє керівник або інші уповноважені ним особи. Подаючи клопотання до суду про відкладення розгляду справи для забезпечення участі належного представника, представник відповідача не надав суду доказів неможливості його прибуття до суду, та доказів неможливості уповноваження інших осіб на представництво інтересів відповідача. Повідомлення про призначення розгляду справи було направлено на адресу відповідача 20.07.2020 року, а відтак у відповідача було достатньо часу для вирішення питання щодо належного представництва його інтересів в суді апеляційної інстанції 10.09.2020 року. Направлення клопотання про відкладення розгляду справи в день судового розгляду апеляційної скарги вказує на зловживання відповідачем своїми правами, які чинять перешкоду в належному та своєчасному розгляді справи.
Водночас, колегія суддів враховує, що судом апеляційної інстанції не була визнана обов`язкова участь у судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі та не явка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду  апеляційної скарги  та положення  ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд  апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №43 від 02.05.2019 ОСОБА_1 було прийнято на роботу та призначено на посаду провідного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОС-020297 як такого, що успішно пройшов конкурс на зайняття вакантної посади державного службовця з посадовим окладом 3810 грн. в місяць. Присвоєно ОСОБА_1 7 ранг державного службовця як такому, що має спеціальне звання – «капітан міліції». Зазначеним наказом встановлено ОСОБА_1 випробувальний термін два місяці. (а.с.20)
02.05.2019 ОСОБА_1 прийнято присягу державного службовця (а.с.67).
Службовою характеристикою провідного спеціаліста відділення комплектування Гаврилюка О.В. від 21.06.2019, за підписом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 зафіксовано, що ОСОБА_1 за час виконання обов`язків під час випробувального терміну зарекомендував себе з негативної сторони. Знанням, які забезпечують достатній рівень виконання професійних завдань володіє не в повній мірі, неуважно вивчає керівні документи та некомпетентно  роз`яснює їх положення громадянам України. Схильний до тлумачення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та інших нормативно-керівних документів на власний розсуд. Безініціативний. Недисциплінований. Може на власний розсуд та без дозволу вибути з військового комісаріату. Державну та службову таємницю зберігати не вміє. ОСОБА_4 факт фотографування та зберігання на особистому планшеті службової інформації. В колективі авторитетом та повагою не користується. Комунікативні здібності відсутні. Проявив себе конфліктною та агресивною людиною, систематично провокує конфліктні ситуації з колегами та у колективі в цілому. На зауваження реагує агресивно.
У вказаній службовій характеристиці зроблено висновок про невідповідність позивача займаній посаді з доцільністю його звільнення із займаної посади по закінченню випробувального терміну (а.с.24).
21.06.2019 позивача ознайомлено з вказаною характеристикою, про що свідчить підпис позивача та висловлення незгоди з характеристикою (а.с.24 зворотній бік).
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.06.2019 №ВОЗіК/1746, за підписом військового комісару Волинського обласного військового комісара ОСОБА_5 , позивача повідомлено про його звільнення, у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді протягом випробувального терміну (а.с.25).
Наказом військового комісара Волинського обласного військового комісара Р.Кулика від 26.06.2019 №65 позивача звільнено з 01.07.2019 з посади провідного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України та пункту 2 частини 1 статті 87 Закону України «ро державну службу» у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування (а.с.26).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позову виходив з того, що позивача звільнили в рамках випробувального строку, встановленого при призначенні на посаду, з мотивів його невідповідності займаній посаді. Обставини, які слугували для такого висновку, викладені: в службовій характеристиці, доповідній записці головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів А.Долонської, в рапорті військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , в рапорті старшого офіцера відділення комплектування від 07.06.2019, акті виявлення службової інформації на особистому електронному пристрої працівника ЗСУ ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначає, що в період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатності виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки. У разі якщо роботодавець в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. Суб`єкт призначення має право самостійно визначати, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено. Водночас, висновок про невідповідність працівника займаній посаді має бути обґрунтованим і документально підтвердженим. Разом з тим, встановлювати випробувальний строк є правом суб`єкта призначення, в рамках якого він має право оцінити відповідність державного службовця займаній посаді. Так само, суб`єкту призначення надане право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ. 
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених  статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Стаття 35 Закону № 889-VIII встановлює особливості випробування та встановлення відповідності державного службовця займаній посаді.
Так, відповідно до частин 1-5 вказаної статті в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку. При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим. Випробування при призначенні на посаду державної служби встановлюється строком до шести місяців. 
У разі незгоди особи з рішенням про встановлення випробування вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби. У такому разі застосовується відкладене право другого за результатами конкурсу кандидата на зайняття вакантної посади державної служби. Якщо конкурсною комісією такого кандидата не визначено, проводиться повторний конкурс.
Якщо державний службовець у період випробування був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, перебуванням у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням або з інших поважних причин, строк випробування продовжується на відповідну кількість днів, протягом яких він фактично не виконував посадові обов`язки.
Згідно з ч. 6 зазначеної статті суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі  пункту 2  частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді.
Законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Кодекс законів про працю України  визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Так, відповідно до ч. 1  ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з ч. 1, 3  ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 26 КЗпП України  визначено особливості випробування при прийнятті на роботу.
Так, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.
В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
Випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; осіб з інвалідністю, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи; осіб, обраних на посаду; переможців конкурсного відбору на заміщення вакантної посади; осіб, які пройшли стажування при прийнятті на роботу з відривом від основної роботи; вагітних жінок; одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців; осіб на тимчасові та сезонні роботи; внутрішньо переміщених осіб. Випробування не встановлюється також при прийнятті на роботу в іншу місцевість і при переведенні на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством.
Приписами  ст. 27 КЗпП України  передбачено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.
Положенням  ст. 28 КЗпП України  визначено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. У разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.
Частиною 11 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звільнили в рамках випробувального строку, встановленого при призначенні на посаду, з мотивів його невідповідності займаній посаді. Обставини, які слугували для такого висновку, викладені: в службовій характеристиці від 21.06.2019 року, доповідної записки головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів А.Долонської (а.с.30,) в рапорті військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 від 21.06.2019 року (а.с.21 зворотній бік), в рапорті старшого офіцера відділення комплектування від 07.06.2019 року (а.с.22), акті від 21.06.2019 року виявлення службової інформації на особистому електронному пристрої працівника ЗСУ ОСОБА_1 (а.с.23).
Спір виник у зв`язку з тим, що позивач не погоджується з таким висновком відповідача (про невідповідність займаній посаді) і наводить свої міркування на спростування тверджень останнього про виявлені недоліки в роботі позивача, на яких власне і ґрунтується такий висновок.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що в період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатності виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки. У разі якщо роботодавець в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. Суб`єкт призначення має право самостійно визначати, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено. Водночас, висновок про невідповідність працівника займаній посаді має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Даний спір виник у зв`язку з тим, що позивач не погоджується з висновком відповідача про невідповідність займаній посаді і наводить свої міркування та доводи на спростування тверджень останнього про виявлені недоліки в роботі позивача, на яких власне і ґрунтується такий висновок. 
З цього приводу суд зазначає, що в період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатності виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки. У разі якщо роботодавець в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. Суб`єкт призначення має право самостійно визначати, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено. Водночас, висновок про невідповідність працівника займаній посаді має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
З аналізу вказаних норм, колегія суддів дійшла висновку, що встановлювати випробувальний строк є правом суб`єкта призначення, в рамках якого він має право оцінити відповідність державного службовця займаній посаді. Так само, суб`єкту призначення надане право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 808/2842/17 та постанові від 22 січня 2020 року у справі № 823/3540/14.
Отже, обставини, які слугували для висновку про невідповідність позивача займаній посаді доведені відповідачем та підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Відтак, відсутні підстави вважати, що ІНФОРМАЦІЯ_3 при звільненні ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування, порушені вимоги Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу».
Таким чином, колегія судів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні таких вимог.
Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
При цьому, колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Приписи  ст. 316 КАС України  визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 308, 310, 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі № 140/3725/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року.