КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

 Справа № 22-ц/824/10629/2020                    Головуючий у 1-й інстанції:  Шевчук А.В.
                756/6297/19                                                                   Доповідач-Чобіток А.О.
 
                                                             П О С Т А Н О В А                                                                            
                                                               Іменем України
 
07 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
 
головуючого судді - Чобіток А.О.
суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.
 
розглянувши в письмовому провадженні  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року в справі за позовом  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-
                                                               у с т а н о в и в:
 
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20.08.2010 року між ними укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 103 160,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка у відповідності до розрахунку позивача станом на 27.02.2019 року становить 121 821,42 грн. і складається з 92 426,98 грн. - заборгованість за кредитом, 23 117,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - фіксована частина штрафу, 5 777,21 грн. - процентна складова штрафу.
 
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.08.2010 року в розмірі 92 426,98 грн.та 1 457,48 грн. судового збору. У решті вимог відмовлено.
                                                                                                                             
В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Зазначає, що  суд першої інстанції не мав підстав приймати до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі №342/180/17, оскільки позивачем доведено, що з моменту підписання відповідачем заяви, між банком та ним укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору, а також доведено, що відповідач був повідомлений про умови кредитування, в тому числі про відсоткову ставку за користування кредитним коштами. Суду першої інстанції необхідно було враховувати висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №356/1635/16 від 10.04.2019 року, №428/2873/17 від 28.03.2019 року, №666/388/16 від 17.04.2019 року, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі  № 755/2720/16 від 06.02.2018 року, відповідно до яких саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та їх не підписання, не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Крім того, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
 
            Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши дану справу, суд установив, що 20.08.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 103 160,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
У відповідності до розрахунку позивача борг відповідача перед банком станом на 27.02.2019 року становить 121 821,42 грн., який складається із: 92 426,98 грн. - заборгованість за кредитом, 23 117,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - фіксована частина штрафу, 5 777,21 грн. - процентна складова штрафу.
У анкеті-заяві, підписаній відповідачем від 20.08.2010 року, процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
 
Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі  92 426,98грн. як фактично отримані та використані позичальником кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. 
Щодо стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми пені, відсотків та штрафів суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, наданими банком, було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи Заяву. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
  Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим. 
 
   Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (  ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
     
  Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
  Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача пені, відсотків та штрафів відсотків, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції  у частині стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в розмірі 92 426,98  грн. з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
 
Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року зазначила, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
            Отже, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленою у справі №342/180/17 від 03.07.2019 року,  позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
 Разом з тим захист такого права не є безумовним, позивач повинен довести, що рахунок відкрито на виконання умов договору ( у даній справі) від 20.08.2010 року, з приводу якого заявлено позовні вимоги до ОСОБА_1 та останнім дійсно отримані кредитні кошти. 
 
   У матеріалах справи міститься  світлокопія Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої ОСОБА_1 звернувся до позивача з Анкетою-Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитку «Дебетова особиста картка», підписом у якій  підтвердив, що ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Зазначена Анкета-заява містить посилання на серію паспорта ОСОБА_1 НОМЕР_1 , виданого Мінським РУГУ МВС в м. Києві 09.11.1995 року, ІПН НОМЕР_2 . 
           
Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданого Мінським РУГУ МВС в м. Києві 09.11.1995 року, ІПН НОМЕР_2 , підписану 20.08.2010 року ( а.с.12).
 
До вказаної Анкети-заяви, позивачем додано світлокопію ID паспорта у формі картки на ім`я ОСОБА_1 дуже поганої якості, ймовірно  виданого 22.06.2017 року у м. Луцьку Волинської області НОМЕР_3 ( а.с. 33).
 
Копії ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , який підписав Анкету-заяву 20.08.2010 року  та копії паспорта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , виданого Мінським РУГУ МВС в м. Києві 09.11.1995 року, матеріали справи не містять.
 
Даний позов позивачем пред`явлено до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , документ серії номер НОМЕР_3.
 
Тобто, відомості з наданої позивачем Анкети-заяви щодо особи відповідача та відомості щодо особи, до якої пред`явлено вимоги, мають розбіжності.
 
Пред`явивши даний позов до  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , документ серії номер НОМЕР_3, виданий 22.06.2017 року у м. Луцьку Волинської області НОМЕР_3, надавши на підтвердження доказів укладення останнього з ним договору Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданого Мінським РУГУ МВС в м. Києві 09.11.1995 року, ІПН НОМЕР_2  з наданням світлокопії його ID паспорта у формі картки номер НОМЕР_3 , виданий 22.06.2017 року у м. Луцьку Волинської області НОМЕР_3,  позивач будь-яких доказів того, що відповідач та особа, яка підписала Анкету-заяву, є однією особою, не надав.
 
           Крім того, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, додана позивачем до матеріалів даної справи, містить  бажання особи оформити на своє ім`я платіжну картку «Дебетова особиста картка» ( а.с. 12 зворот).
           При цьому, між кредитною та дебетовою є деякі відмінності, а саме: за дебетовою карткою клієнт може керувати особистими коштами, відсотки за використання яких відсутні, а при необхідності може скористатися і грошима банку, проте як власник кредитної картки може розпоряджатися певною сумою, виданою йому банком, але надалі зобов`язаний повернути кошти. Також банківськи картки можуть бути і дебето-кредитними.
  Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, позивач не вказує, яку ж саме картку отримала особа відповідно до Анкети-заяви від 20.08.2010 року, доданої позивачем.
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання саме кредитних коштів не є підтвердженням наявності заборгованості.
 
До того ж у позові АТ КБ «ПриватБанк» зазначає про те, що ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 103160,00 грн., проте як заборгованість за тілом кредиту зазначає в сумі 92426,98 грн., унаслідок чого є підстави припускати, що за вказаним позивачем кредитом здійснювалось погашення. Разом з тим, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості взагалі не містить графи «Сума погашення за наданим кредитом».
 
 Проте на вказане, суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до безпідставного висновку про стягнення з відповідача, зазначеного позивачем як особу, яка отримала кредитні кошти, суми кредиту в розмірі 92426,98 грн..
 
            Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, яким керувався суд першої інстанції та керується суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, унаслідок чого  аргументи апеляційної скарги  позивача про те, що його судом безпідставно застосовано до даних правовідносин та потрібно застосовувати наведені ним правові позиції, на увагу не заслуговують.
            Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
              З матеріалів справи вбачається, що звернувшись з даним позовом до суду, позивачем на підтвердження заявлених ним вимог щодо укладення банком 25.10.2012 року з відповідачем кредитного договору, додав лише розрахунок заборгованості, копію  анкети-заяви, Витяги з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які взагалі не датовані. 
             При цьому в позовній заяві позивач  зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку, а у клопотанні, доданому до позову просив суд розглянути справу за відсутності представника, зазначивши про те, що всі необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку банку відсутні (а.с.43).  
             Отже,  суд першої інстанції розглядав дану справу на підставі лише вищевказаних доказів. 
 
   До апеляційної скарги позивачем додано довідки про надання ОСОБА_1 кредитних карток у 2015,2016, 2017, 2018 роках та виписку за договором №б/н станом на 09.07.2020 року,починаючи з 02.11.2015 року, хоча в даній справі позивач зазначає, що договір укладено 20.08.2010 року.
 
             Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
            Позивач, надавши суду апеляційної інстанції  зазначені документи, не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції та причин неподання не вказав, унаслідок чого вказані докази не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції. 
            При цьому, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин щодо неможливості  ідентифікації особи, до якої пред`явлено позов та яка підписала Анкету-заяву, додані позивачем до апеляційної скарги документи правового значення не мають.
 
          Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача  92426,98 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
            Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції,-  
                                                           п о с т а н о в и в :
 
 Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року скасувати  в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.08.2010 року в розмірі 92426,98  грн. та судового збору в розмірі 1 457,48  грн. та ухвалити  в означеній частині нове судове рішення.
 
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитом в розмірі 92426,98  грн. та судового збору в розмірі 1 457,48  грн.  залишити без задоволення.
 
У решті рішення залишити без змін.
 
 Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України  не підлягає касаційному оскарженню.

    Головуючий:                                                           А. О. Чобіток            
 
                Судді:                                                                      О. В. Немировська
 
                                                                                                  Т. І.  Ящук