ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 400/3133/18
адміністративне провадження № К/9901/33674/19

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя-доповідач - Гусак  М.  Б., судді - Блажівська Н. Є., Усенко Є. А., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «В-Центр» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від  16 жовтня 2019  року (судді - Запорожан Д.В., Осіпов Ю.В., Танасогло Т.М.)  у справі №  400/3133/18 за позовом  товариства з обмеженою відповідальністю «В-Центр» до Миколаївської митниці ДФС  (правонаступник - Чорноморська митниця Держмитслужби) про визнання протиправними та скасування рішення та картки відмови, 
УСТАНОВИЛА:
17 грудня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «В-Центр» (далі - Товариство) звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування прийнятих 6 грудня 2018 року Миколаївською митницею ДФС України (далі - Митниця) рішення про коригування митної вартості товарів № UA504070/2018/00055/1 та картки відмови у прийнятті митної декларації № UA504070/2018/00083.
В обґрунтування позову Товариство вказало, що відмова у митному оформленні товарів та визначення відповідачем їх митної вартості за резервним методом не відповідає вимогам Митного кодексу України (далі - МК України). Зокрема, висновок, покладений в основу спірного рішення про коригування митної вартості, зроблений відповідачем за відсутності належного аналізу наданих документів, без урахування всіх обставин. Відповідач не обґрунтував застосування резервного методу визначення митної вартості товарів та не провів попередню консультацію з позивачем.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року позов задоволено в повному обсязі та скасовано спірні рішення.
Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наданих законом повноважень орган доходів і зборів може відмовити у визнанні заявленої декларантом митної вартості та прийняти рішення про її коригування виключно за наявності у нього обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів. Водночас, згідно із спірним рішенням про коригування відповідач не застосував митну вартість, визначену позивачем, зокрема, у зв`язку з тим, що подані останнім документи не містили всіх даних, що підтверджують числові значення її складових, не вказавши при цьому, які саме необхідні для її підтвердження числові значення відсутні.
Також суд першої інстанції вказав на те, що посилання у спірному рішенні про коригування митної вартості на ненадання Товариством документів, передбачених пунктом 15.5 контракту купівлі-продажу товару, заявленого до митного оформлення, не узгоджується з матеріалами справи, оскільки цим пунктом контракту взагалі не визначені будь-які документи (окрім інвойсів, які було надано декларантом). Обґрунтування спірного рішення тим, що у вказаному контракті підпис директора суттєво відрізняється від підпису невстановленої особи у рахунку-фактурі від 23 листопада 2018 року № 000716/18, судом визнано непереконливим з огляду на те, що така відмінність не є свідченням недостовірності документа. Суд погодився з аргументом позивача стосовно того, що «коло осіб контрагента, які мають право підписувати документи, відповідач не перевіряв», і зауважив, що право контрагента позивача уповноважувати осіб на підписання від його імені певних документів, визначається із врахуванням норм законодавства країни контрагента.  
Враховуючи, що інших підстав для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю у спірному рішенні про коригування не наведено, суд визнав, що у відповідача не було правових підстав для відмови у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю.
Крім цього, суд дійшов висновку, що спірне рішення про коригування митної вартості із застосуванням другорядного методу було прийнято без проведення обов`язкової процедури консультацій з позивачем.
Враховуючи те, що оформлення картки відмови є результатом прийняття рішення про коригування митної вартості, суд дійшов висновку, що оформлена на підставі протиправного рішення про коригування митної вартості картка відмови також є протиправною та підлягає скасуванню.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні позову відмовлено.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення, виходячи з такого.
Для підтвердження заявленої митної вартості та її складових посадовою особою Митниці було витребувано у позивача додаткові документи: виписку з бухгалтерської документації щодо складових митної вартості (пакування, тари, маркування); каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Проте, декларантом була надана відповідь про неможливість надання витребуваних митним органом документів.
У зв`язку з тим, що декларантом не надані у повному обсязі документи, необхідні для підтвердження числових значень складових митної вартості імпортованого товару, та не спростовані розбіжності та неточності у поданих до митного оформлення документах, Митницею правомірно, відповідно до положень статті 55 МК України, було прийнято спірне рішення про коригування митної вартості із застосуванням резервного методу. Апеляційний суд вказав, що в графі 33 спірного рішення зазначено обґрунтовані причини, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.
Також апеляційний суд зазначив, що відповідно до положень пункту 10.1 контракту купівлі-продажу заявленого до митного оформлення товару оплата за товар повинна бути здійснена протягом 30 днів з дати виписки міжнародної товарно-транспортної накладної від 23 листопада 2018 року. Отже, на дату подання адміністративного позову, на думку суду, оплата повинна бути здійснена в повному обсязі. Проте, позивачем не надано суду жодного документа про здійснення оплати за оцінюваний товар, що, на думку суду, може свідчити про порушення позивачем своїх обов`язків за контрактом та стати підставою для нарахування пені відповідно до умов такого контракту, що, в свою чергу, згідно з приписами частини п`ятої статті 58 МК України може вплинути на ціну такого товару (з урахуванням суми пені).
Крім цього, апеляційний суд, пославшись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 7 вересня 2012 року в аналогічній адміністративній справі № 21-242а12, вказав на те, що Митницею шляхом витребування додаткових документів було виконано обов`язок, передбачений частиною четвертою статті 57 МК України, щодо проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості імпортованого товару. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також вирішити питання розподілу судових витрат. 
У касаційній скарзі позивач зазначив, що апеляційним судом при скасуванні рішення суду першої інстанції не вказано порушені ним норми матеріального та процесуального права, та в чому саме полягало таке порушення. 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Касаційна скарга розглядається відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 8 лютого 2020 року. Митниця не скористалась своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду.
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої, третьої  статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що основним видом діяльності Товариства є «дублення шкур і оздоблення шкіри; вичинка та фарбування хутра».
2 липня 2018 року Товариство та компанія «GIDUE Pellami s.r.I.» (Італія) уклали контракт на поставку позивачу напівфабрикату шкіри.
Згідно з пунктом 7 контракту, товар поставляється на умовах EXW - Castelgomberto (VI)/ІНКОТЕРМС 2010. Оплата товару, відповідно до пункту 10 контракту, здійснюється протягом 30 днів з дати виписки CMR (товарно-транспортної накладної).
Від імені контрагента позивача - компанії "GIDUE Pellami s.r.І." - контракт підписано його директором. Посаду особи, яка підписала рахунок-фактуру (інвойс), не зазначено. 
Відповідно до платіжного доручення від 12 лютого 2019 року № 520 товар, поставлений згідно з товарно-транспортною накладною від 23 листопада 2018 року № 3177 та рахунком від 23 листопада 2018 року № 000716/18, було оплачено 12 лютого 2019 року.
5 грудня 2018 року відповідно до контракту позивач подав до митного посту «Первомайськ» митну декларацію № UA504070/2018/202681, в якій вказав митну вартість товару, визначену за ціною контракту - 10 208,66 євро.  
Для митного оформлення товару до митної декларації позивачем було надано зовнішньоекономічний контракт; пакувальний лист, рахунок-фактура (інвойс), рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг, автотранспортна накладна, декларація про походження товару, договір (контракт) про перевезення, копія митної декларації країни відправлення, інформація про позитивні результати державних видів контролю. 
Відповідач не погодився із заявленою позивачем митною вартістю товару з використанням основного методу та 6 грудня 2018 року прийняв спірне рішення про коригування митної вартості із застосуванням резервного методу.  
Згідно з вказаним рішенням про коригування визначений позивачем метод не застосовано у зв`язку з тим, що подані документи не містять всіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості; декларантом не надані документи, передбачені пунктом 15.5 зовнішньоекономічного контракту від 2 липня 2018 року № 0207/18; а також виявлено невідповідності: у зовнішньоекономічному контракті підпис директора суттєво відрізняється від підпису невстановленої особи у рахунку-фактурі від 23 листопада 2018 року № 000716/18.
У спірному рішенні Митниця вказала, що визначена за резервним методом митна вартість ґрунтується на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях на рівні 21,93 долар США за кг (митна декларація від 2 листопада 2018 року № UA110110 /2018/316275).
Згідно зі спірною карткою відмови позивачеві було відмовлено у митному оформленні (випуску) товарів.
Імпортований товар було випущено у вільний обіг згідно з митною декларацією від 6 грудня 2018 року № UА504070/2018/202687 відповідно до положень статті 55 МК України з наданням декларантом фінансової гарантії у сумі 33 903,57 грн.

Вирішуючи питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого. 
Відповідно до частин першої, шостої статті 54 МК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент дії спірних правовідносин) контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі неправильно визначено митну вартість товарів, у разі неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
З наведених положень випливає, що неподання декларантом документів, зазначених у частині другій - четвертій статті 53 МК України, саме по собі не тягне для нього негативних правових наслідків. Неподання таких документів може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю товарів та, відповідно, її коригування лише у тому випадку, коли у органу доходів і зборів будуть обґрунтовані підстави вважати, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості спірного рішення про коригування митної вартості, враховуючи, що митний орган не вказав, неподання декларантом яких документів зумовило неповноту або недостовірність відомостей про митну вартість відповідного товару, та які числові значення, необхідні для підтвердження митної вартості товарів, відсутні у поданих ним документах. Крім цього, апеляційним судом не спростовано висновки суду першої інстанції щодо безпідставності посилання митним органом на пункт 15.5 контракту в обґрунтування спірного рішення, оскільки цим пунктом не встановлено переліку документів, як на це посилається відповідач у рішенні про коригування митної вартості. Також апеляційним судом не спростовано висновки суду першої інстанції, що підписання інвойсу іншою ніж керівник контрагента особою не є свідченням його недійсності. 
Крім цього, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, враховуючи неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, вважає за можливе на підставі частини третьої статті 341 КАС України вийти за межі доводів касаційної скарги.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку про необґрунтованість зроблених коригувань митної вартості з огляду на незазначення у спірному рішенні порівняльних характеристик імпортованого товару та товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за резервним методом, зважаючи, зокрема, на умови поставки, інші комерційні умови тощо.
Як встановлено судами у цій справі, у спірному рішенні Митниця обмежилася лише посиланням на номер та дату митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів.
Водночас, статтею 55 МК України встановлено порядок коригування митної вартості товарів. Відповідно до частини другої цієї статті письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Правилами заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року № 598, встановлено, що графа 33 рішення про коригування митної вартості товарів "Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості" має містити окрім зазначення номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, також пояснення щодо зроблених коригувань, зважаючи на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умови поставки, комерційні умови та докладну інформацію і джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням другорядних методів.
Саме таке регулювання спірних правовідносин було покладено в основу правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 8 лютого 2019 року у справі № 825/648/17, від якого колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вважає за можливе відступати. 
З огляду на викладене в порушення приписів частини другої статті 77 КАС України митним органом не доведено правомірність спірного рішення.
Враховуючи встановлені статтею 2 КАС України вимоги до рішень суб`єктів владних повноважень, зокрема, щодо їх обґрунтованості (прийняття з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні рішення про коригування митної вартості та похідна від нього картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення підлягають скасуванню як такі, що не відповідають вимогам закону. 
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, приписи статті 55 МК України, зазначених Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, та, як наслідок, надано помилкову оцінку обставинам справи, у результаті чого скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
В порядку розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Чорноморської митниці Держмитслужби судовий збір за подання касаційної скарги. При цьому, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, виходячи з ціни позову, яка дорівнює сумі фінансової гарантії, сплаченої позивачем, у розмірі 33 903,57 грн, доходить висновку про внесення позивачем судового збору за подання касаційної скарги в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, стягненню підлягає лише сума судового збору в належному розмірі, а саме: 3 524 грн.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «В-Центр» задовольнити.
2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року скасувати, залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 3 травня 2019 року у цій справі.
3. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «В-Центр» (код ЄДРПОУ 36416075) за рахунок бюджетних асигнувань Чорноморської митниці Держмитслужби судовий збір у сумі 3 524 грн (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн.  
4. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                М. Б. Гусак
Судді                                                                                                    Н. Є. Блажівська
                                                                                                                       Є. А. Усенко