Номер провадження: 22-ц/813/3426/20 
Номер справи місцевого суду: 496/1976/19
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                         Воронової Є.Р.,
представника ОСОБА_1 - адвоката Пеленгян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:
       
29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на території України на законних підставах у буд. АДРЕСА_1 з 20.05.1990 року по 09.08.1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25.03.2008 року по теперішній час.
В обґрунтування своїх вимог заявниця посилалась на те, що після закінчення школи влітку 1990 року вона приїхала в Україну, Одеську область м. Теплодар до свого дяді ОСОБА_2 та його сім`ї з метою вступу до Педагогічного інституту. У зв`язку з тим, що її рідні на той час проживали у гуртожитку, вони не мали можливості зареєструвати її місце проживання у себе, і її було зареєстровано в АДРЕСА_1 , хоча вона фактично проживала за адресою АДРЕСА_2 .
01.07.1990 року вона влаштувалась на роботу помічником вихователя в дитячому садку, про що є відповідний запис в трудовій книжці, а звільнилась 27.06.1994 року.
В 1991 році вона поступила до педагогічного училища м. Одеси на заочну форму навчання. 
В 1994 році після закінчення 3 курсу училища, вона полетіла у Вірменію на час канікул до своїх батьків та у вказаний період вийшла заміж і не в змозі була продовжувати своє навчання. Тоді вона приїхала до м. Одеси, щоб виписатись та звільнитись з роботи. 
В 2007 році вона приїхала в Україну на постійне місце проживання. В травні 2008 року вона отримала громадянство України та паспорт громадянина України. 
З часом її сім`я придбала житловий будинок у АДРЕСА_3 .
У віці 43 роки заявниця народила третю доньку та у віці 45 років пропустила місячний термін вклеїти свою фотокартку в паспорті. При подачі документів для отримання ІD картки їй повідомили, що їй необхідно підтвердити набуття громадянства у судовому порядку.
Посилаючись на вказані обставини заявниця просила суд становити факт її проживання на території України у вказаний період часу.

13 серпня 2019 року представник ГУ ДМС України в Одеській області направив суду відзив, в якому просив заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду, посилаючись на те, що заявниця не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених в Порядку, у зв`язку з чим заявниця не використала всі можливості для отримання статусу громадянства України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. 

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Біляївський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області, про встановлення факту, що має юридичне значення було задоволено.
Встановлено факт постійного проживання на території України на законних підставах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у буд. АДРЕСА_1 з 20.05.1990 року по 09.08.1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25.03.2008 року по теперішній час.

В апеляційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року, та постановлення нового, яким відмовити  ОСОБА_1  у задоволенні заяви,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

20 липня 2020 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просила, рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 115-118). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , та фстановлюючи факт постійного проживання на території України у буд. АДРЕСА_1 з 20.05.1990 року по 09.08.1994 року, та у Біляївському районі Одеської області з 25.03.2008 року по теперішній час, районий суд виходив з того, що заявниця постійно проживала на території України на законних підставах у вказаний період часу.
Крім того, заявниця отримала паспорт громадянина України, який був виданий 19.05.2008 року Біляївським РВ ГУМВС України в Одеській області, про що свідчить відповідна його копія (а.с. 10). 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», № 5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення.
       
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції станом на 20.06.2007 року) передбачала, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Як вбачається з матеріалів справи, факт постійного проживання на території України в період з 20.05.1990 року по 09.08.1994 року за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Мирненської с/ради № 20 від 07.02.2008 року (а.с. 7), та копією виписки з домової книги АДРЕСА_1 (а.с. 8).
Крім того, в період з01.07.1990 року до 27.06.1994 року заявниця працювала помічником вихователя в дитячому садку №38, про що свідчить копія трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 15). А також заявниця навчалась в Одеському педучилищі, про що свідчить копія студентського квитка № НОМЕР_2 (а.с. 16), та архівна довідка з Одеського педагогічного училища за № 232 від 05.06.2019 року видана про те, що ОСОБА_1 дійсно навчалась в училищі за спеціальністю 0308 «Дошкільне виховання» з 1991 року по 1994 рік, заочної форми навчання (а.с. 52).

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не було враховано, що оскаржуваним судовим рішенням не встановлювався факт громадянства, або факт проживання заявника ОСОБА_1 на території України, який би свідчив про її належність до громадян України. Зазначені обставини будуть встановлюватись заявником апеляційної скарги, на підставі наявних доказів, у тому числі на підставі зазначеного судового рішення, яке між тим не є безспірною обставиною для вирішення питання про належність заявника ОСОБА_1 до громадян України.
Оскільки подальше рішення буде приймати саме ГУ ДМС України в Одеській області, яке у разі необхідності може бути оскаржено в порядку адміністративного судочинства, то в даному випадку спір про право, про який вказує заявник апеляційної скарги, відсутній.

Тобто, суддів вважає за необхідне ще раз зазначити, що заявником апеляційної скарги не враховано, що оскаржуваним судовим рішенням встановлено лише факт проживання заявником ОСОБА_1 на території України у вказаний нею період часу, що є доказаним на підставі наявних у справі доказів, а не факт її громадянства. 

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що заявник ОСОБА_1 не зверталась до них із заявою про підтвердження набуття нею громадянства України, оскільки ці доводи спростовуються відповіддю начальника ГУ ДМС України в Одеській області 10.05.2019 року, згідно якої заявниці ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання на території України у вказаний нею період часу (а.с.17).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскардуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областізалишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.08.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра