Постанова
Іменем України
30 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 200/5083/14
провадження № 61-5781св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, Шевченківська районна у м. Дніпрі рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді 
Шевцової Т. В. від 06 грудня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., від 30 січня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та відшкодування збитків.
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року (справа № 200/14579/13-ц) стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості 
Ѕ частини домоволодіння та Ѕ частини земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , у сумі 823 455,50 грн. У межах розгляду зазначеної справи, ухвалою суду від 11 грудня 2013 року було накладено арешт на квартиру 
АДРЕСА_2 , яка на момент накладення арешту належала ОСОБА_2 . 
Однак незважаючи на наявність судової заборони та рішення про стягнення заборгованості, 18 березня 2014 року відповідач ОСОБА_2 подарував за договором дарування по Ѕ частині квартири 
АДРЕСА_2 своїм дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Вказував, що цей правочин є фіктивним, оскільки 07 березня 2014 року 
ОСОБА_2 отримав рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року та 17 березня 2014 року подав на нього апеляційну скаргу, отже на момент укладення договору дарування переслідував єдину мету - уникнення майнового зобов`язання, покладеного на нього за рішенням суду. Зазначає, що протиправними діями відповідача ОСОБА_2 йому спричинені матеріальні збитки в розмірі 823 455,50 грн. 
Посилаючись на вищевикладене, просив визнати недійсним договір дарування квартири від 18 березня 2014 року, а також стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь матеріальні збитки у розмірі 823 455,50 грн.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 06 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування квартири 
АДРЕСА_2 , укладений 18 березня 2014 року між 
ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В.
В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судові рішення мотивовано тим, що дії сторін оспорюваного правочину суперечили були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, а тому його слід визнати недійсним на підставі статей 203, 234 ЦК України.      
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору без наміру створення правових наслідків та наявності умисли сторін оспорюваного правочину уникнути виконання рішення суду про стягнення коштів, а тому фіктивність правочину є недоведеною.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року у справі №200/14579/13ц до вирішення спору по суті накладено арешт на квартиру 
АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (а. с. 11 т. 1).
 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 
від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13ц, яке набрало законної сили 18 серпня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини домоволодіння у розмірі 48 255,50 грн та 
Ѕ частини вартості земельної ділянки у розмірі 775 200 грн, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а всього 823 455,50 грн.
 
Відповідно до матеріалів цивільної справи №200/14579/13ц, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 07 березня 2014 року отримав копію рішення суду від 13 січня 2014 року.
 
18 березня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим), ОСОБА_3 (обдарованою), які є дітьми дарувальника, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого кожним із обдарованих отримано у власність по Ѕ частині квартири. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині визнання недійсним договору дарування, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в частині вирішення позовних вимог про відшкодування збитків колегією суддів не перевіряється.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті234 ЦК України.   
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
 
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого є судове рішення про стягнення боргу, та його діти (обдаровані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 823 455,50 грн, без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, дійшли обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного договору дарування квартири АДРЕСА_2 недійсним.
 
Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі 
№ 6-1873цс16.
 
При цьому суди дали належну правову оцінку тому факту, що  ОСОБА_2 починаючи з 07 березня 2014 року був обізнаний про існування судового рішення від 13 січня 2014 року у справі № 200/14579/13ц про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 823 455,50 грн, тобто про існування значного майнового зобов`язання перед ОСОБА_1 , міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Однак для уникнення виконання рішення у коротких проміжок часу - через два місяця після ухвалення судового рішення та 11 днів після отримання його копії відчужив за договором дарування спірне майно на користь своїх дітей, що свідчить про фіктивність укладеного між відповідачами правочину та недобросовісність дій останніх.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ 
від 18 липня 2006 року. 
 
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року- без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                        
    О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара