П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11014/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
05 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
представника позивача: Побережника Сергія Андрійовича, 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року  у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення вартості виплаченого відшкодування, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2019 року позивач військова частина НОМЕР_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку зворотної вимоги (регресу) з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 вартості виплаченого відшкодування у розмірі 30367 грн. 97 коп.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21.01.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. 
Заслухавши, суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, 17 квітня 2015 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ), яка входить до складу військової частини НОМЕР_1 , під час керування за наказом командування автомобілем частини КРАЗ, без державного номеру, в м. Житомирі скоїв зіткнення з автомобілем Шевроле, який рухався попереду; внаслідок дорожньо-транспортної пригоди наведені автомобілі отримали механічні пошкодження.
Дане ДТП визнано страховою подією та входить до переліку страхових випадків і безпосередньо на користь потерпілого ОСОБА_2 виплачено страхове відшкодування в сумі 28778,35 гривень.
Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 28.08.2015 у справі № 278/2622/15-п (а.с.11) провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до висновку №1094 автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Шевроле, державний номер НОМЕР_4 , станом на 20 квітня 2015 року з ПДВ складає 34534,02 грн., вартість відновлювального ремонту автомобіля станом на 20 квітня 2015 року з ПДВ складає 48423,61 грн., вартість відновлювального ремонту з врахуванням фізичного зносу автомобіля складає 34534,02 грн. 
Наказом МТ СБУ від 20.11.2015 № 5994 "Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 " (а.с.33) призначено сплатити на рахунок ОСОБА_2 (а.с.14-19) 28778, 35 грн., які відповідно до платіжного доручення № 5994рв від 24.11.2015 були сплачені (а.с.20).
Рішенням Господарського суду Житомирської області по справі № 906/14/18 від 17.05.2018 (а.с.21-24), яке набрало законної сили (а.с.25-28), з військової частини НОМЕР_1 на користь МТ СБУ стягнуто 28778, 35 грн. виплаченого страхового відшкодування та 1589,62 грн. судового збору.
14.11.2018 на виконання наказу Господарського суду Житомирської області від 10.08.2018 на користь МТ СБУ позивачем було сплачено борг (а.с.29-31) в сумі 30367, 97 грн.
Вважаючи вину відповідача в понесені витрат державою, позивач звернувся з відповідним позовом до суду щодо стягнення відшкодування в порядку регресу.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на момент ДТП перебував на посаді начальника радіостанції військової частини НОМЕР_2 (а.с.59) та мав право на керування транспортним засобом категорії "В" (а.с.60).
Позивач не надав доказів суду, що станом на 17 квітня 2015 року відповідач перебував на посаді водія, за своїми службовими обов`язками повинен був керувати транспортним засобом, мав відповідну категорію на право керування автомобілем, дозволена максимальна вага яких перевищує 3500 кг, до якого відноситься КРАЗ.
У відповідності до пояснень представника позивача, відповідач 17 квітня 2015 року керував автомобілем КРАЗ за розпорядженням командування, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_3 ) від 17.04.2015 № 388 (а.с.81-83).
З у рахуванням вказаного суд першої інстанції дійшов висновку, що командування військової частини безпідставно 17 квітня 2015 року дозволило керувати транспортним засобом ОСОБА_1 , в обов`язки якого не входило і не могло входити керування таким транспортним засобом, у зв`язку із чим позивач не має права зворотної вимоги (регресу) до такого військовослужбовця, а тому в задоволенні позову належить відмовити.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.ст.1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Разом з тим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму №4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" погодився з вказаною вище нормою. А саме п.6 постанови від 01.03.2013 № 4, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).
Згідно з ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується матеріалами справи, відповідач на момент ДТП перебував на посаді начальника радіостанції військової частини НОМЕР_2 (а.с.59) та мав право на керування транспортним засобом категорії "В" (а.с.60).
Станом на 17 квітня 2015 року відповідач перебував на посаді водія, відповідно до витягу з наказу без дати та номеру (а.с.61-63) за позивачем було закріплено два автомобілі марки КрАЗ, а відповідно до Наказу №388 від 17.04.2015 за позивачем було закріплено один автомобіль марки КрАЗ (а.с.81-83) однак доказів, що за своїми службовими обов`язками він повинен був керувати транспортним засобом, мав відповідну категорію на право керування автомобілем, дозволена максимальна вага яких перевищує 3500 кг, до якого відноситься КРАЗ, матеріали справи не містять.
Разом з тим, як вірно вказує суд першої інстанції згідно абз. 2 п. 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМ України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно до п.345 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, машини випускаються з парку згідно з нарядом, затвердженим на передодні командиром військової частини, у технічно справному стані, із закріпленими за ними водіями, які мають документ, що посвідчує особу, і посвідчення на право керувати машиною та які пройшли передрейсовий медичний огляд і допущені до рейсу, з оформленими дорожніми листками, підписаними заступником командира частини з озброєння (начальником технічної частини), і з відміткою техніка (з безпеки дорожнього руху) - начальника контрольно-технічного пункту про справний стан машин та відміткою чергового парку про дані спідометра й час випуску з парку.
На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що власник транспортного засобу, в даному випадку військова частина, не міг передавати такий засіб у користування іншій особі (відповідачу), що не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до п.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на військовослужбовців покладається обов`язок беззастережно виконувати накази командирів (начальників); підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу (п.30 вказаного Статуту).
Суд апеляційної інстанції критично ставить до доводів апелянта щодо того, що відповідач мав би відмовитись від виконання явно злочинного наказу (вважаючи таким наказ про керування автомобілем КРАЗ), оскільки в разі видання явно злочинного наказу, мала б настати кримінальна відповідальність щодо особи, яка прийняла такий наказ, доказів чого до суду не надано.
Отже, дійсно командування військової частини безпідставно 17 квітня 2015 року дозволило керувати транспортним засобом відповідачу, оскільки знало про відсутність в посвідчені водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Дана обставина вбачається з наведених вище наказів, в яких зазначено серію та номер посвідчення водія позивача.
Доводи апелянта в частині умисного порушення відповідачем вимог ст.30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, не знаходять свого підтвердження, оскільки як слідує з відзиву на позовну заяву, відповідач зазначає, що попереджав командування щодо відсутності посвідчення водія на відповідну категорію автомобілів. Щодо спростування даного твердження, позивачем не надано жодних доказів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Разом з тим, у відповідності до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні позову.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  05 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.